Силвия Кристъл
Пратеникът от езерото Гарда

chitanka.info

Първа част

1

Бялото волво изскочи зад завоя и се прилепи безшумно към нагорещения от следобедното слънце асфалт. След миг от автомобила подаде глава русоляв младеж, който огледа навъсено притихналия площад. Погледът му се плъзна по порутените мазилки на съседните сгради, отскочи върху оплютата от мухите врата на пустеещия магазин, след това падна върху единствените живи същества, които се подвизаваха наоколо в този час на деня.

„Какво е това място, по дяволите!“ — изсумтя новодошлият, намествайки с отмерен жест луксозните стъкла на Роберто Кавали върху очите си. Той блъсна припряно вратата на автомобила и затърси нервно ключа в джоба на измачкания панталон. Сигналът от автоматичното заключване раздра тишината и наруши спокойната дрямка на площадчето.

Младежът постоя неподвижно за миг, след това се опита да си спомни коя зла сила го довлече на това неприветливо място. Докато се чудеше как да изплува от поглъщащото го безвремие, непознатият долови зад гърба си дрезгав хрип, който удивително напомняше на злобен кикот.

Той извърна рязко глава и в следващия миг отстъпи стъписано назад. Само на педя от лицето му стърчеше скулеста беззъба физиономия. На младежа с волвото му бяха необходими няколко безкрайни секунди, за да осъзнае, че кухата уста и набразденото от дълбоки бръчки лице принадлежат на гърбав Квазимодо, който бе впил в очите му своите малки злобни очички. Недъгавият повдигна кривите си пръсти и протегна ръка към отразяващите слънчевите отблясъци очила на пришълеца.

Притежателят им отстъпи още една крачка назад, спъна се в огромен зъбчат камък, изруга, изпъна тялото си и опря длани върху закръглената задница на автомобила. Мисълта, че нечии груби, грозни и мръсни ръце могат да докоснат нещо толкова изящно като стъклата на Кавали, го изпълни с неосъзнато желание да защити красотата от посегателства. Той се изправи бавно и следващия миг видя как кокалестата длан на гърбавия се насочи застрашително към скъпата вещ. Замахна и блъсна грубо натрапника в гърдите.

— Разкарай се оттук! — Младежът тръсна поривисто глава и русият перчем падна върху очите му. Ръката на гърбавия замръзна във въздуха. Въпреки удара, натрапникът продължи да стърчи пред него, без да отмества наглия си поглед от лицето му.

— Не чуваш ли какво ти казвам! — сви юмрук непознатият, издърпвайки със свободната си ръка очилата от лицето си. Сблъсъкът с дневната светлина го принуди да стисне очи. Той примига и се взря в обветреното лице на нахалника.

Съществото, което беше препречило пътя му, имаше буйна четинеста коса, огромен топчест нос, нашарен с преплитащи се като паяжина алени жилки и квадратна брадичка, прорязана от дълбок неравен белег. Човек трудно би могъл да определи възрастта му. Здравите мускулести ръце и дивият плам в очите обаче издаваха признаците на все още неотминала младост.

— Върви си по пътя, момче!

Младежът с волвото трепна и с изненада установи, че единият от двамата старци, които се излежаваха на припек под навеса на стар очукан фургон, се беше размърдал.

— Остави човека на мира! Не виждаш ли, че е изгубена душа…

— Като е изгубена душа, да не се пречка в краката на хората…

Селянинът вдигна ръка.

— Не говори така! Грешно е… Всички сме божи пратеници.

„Лично аз съм пратеник на майка ми“ — поиска да възрази непознатият, но потисна надигащата се в гърдите му злъч. Истината е, че удоволствието да се намира в тази приятна компания, дължеше изцяло на тъпото упорство на родната си майка.

Младият мъж пусна очилата в джоба на ризата и се огледа безпомощно.

Пек. Мухи. И някакъв луд. Сцената надхвърляше и най-дръзките му очаквания.

Младежът изтупа светлия панталон, прокара пръсти през гъстата русолява коса и пое дълбока глътка въздух.

„На всичкото отгоре натрапчиво ухае на обор!“

— Ти, момче, от кои си? — попита нехайно старецът, който само преди минута бе защитил наглостта на лудия. Новодошлият не разбра. Примига и се вторачи объркано в спокойното лице на другия селянин, който дялкаше безучастно дълъг сух клон.

„Наследник съм на Орките“ — понечи да се озъби младежът, но си даде сметка, че дядката едва ли е чел Толкин.

— Родителите ти оттук ли са? — полюбопитства селянинът, който вярваше в небесното пратеничество, но въпреки това не изпускаше от поглед нервно поклащащото се тяло на гърбавия.

„За щастие никой от предците ми не се е пръкнал в тази пустош“ — помисли си непознатият и поклати вяло глава.

— Тогава какво те води насам?

„Един глупав женски каприз.“ — Русолявият не изрече на глас мислите, които бушуваха в главата му. Само въздъхна с досада и прехапа настървено долната си устна.

— Да не ти е взела ума някоя хубавица? Селото ни се слави с най-хубавите момичета в областта.

Младежът почувства, че от този разговор започва да му призлява. Затова побърза да го прекъсне.

— Търся кмета — отсече малко грубо той.

Двамата старци се спогледаха. След това този, който държеше под око гърбавия, се засмя под мустак.

— Намерил си кого да търсиш…

— Работата не търпи отлагане — изрече припряно момчето с волвото, опитвайки се да отгатне какво се крие зад многозначителните погледи, които си размениха събеседниците му.

— Най-добре намини утре — посъветва го приятелски старецът с ножката.

„Прекрасна идея. Само че утре смятам да съм далеч оттук.“

Възможността да остане повече от час на това потискащо място го изпълни с безпокойство. Непознатият се огледа трескаво, след това приближи неуверено към пейката.

— Ще съм ви безкрайно благодарен, ако ме упътите къде бих могъл да го намеря…

— Кмета ли? — Единият от селяните повдигна ръка и посочи билото на планината.

— Виждаш ли къде е слънцето? След малко ще започне да преваля и скоро ще потъне зад хребета. Знаеш ли какво означава това?

Момчето повдигна рамене.

— Това означава, че твоят човек вече е ударил три ракии и хърка като змей горянин в хижата на склона.

Младежът прикри очите си с длан и се взря в назъбените очертания на билото.

— Къде е тази хижа? — попита троснато той.

Старецът го изгледа изпитателно.

— Не си прави труда. Слушай какво ти казвам! Намини утре!

„Ама, че неразбрани хора!“ — тръсна глава непознатият, отмятайки кичур руса коса от челото си.

— Ставай, дядка, време е да приберем козите — надигна се другият селянин, подпирайки дребното си тяло върху къса дървена тояга. Спътникът му се изправи, сбогува се набързо с момчето и двамата закрачиха бавно по неравния калдъръм.

Младежът остана сам, заобиколен от ниски, разядени от влагата притихнали сгради.

Обърна се и тръгна към заключената врата на магазина. Допря чело до прашното стъкло с надеждата да открие някого, който би могъл да му помогне. В следващия миг нечия здрава ръка разтърси рамото му. Непознатият се сепна, обърна се рязко и се озова очи в очи с уродливата физиономия на недъгавия.

— Ти още ли си тук? — изсъска ядосано младежът.

Лудият отвори беззъбата си уста и изломоти нещо неразбрано. Младият мъж се приведе заканително към преждевременно остарялото лице на гърбавия.

— Виж какво! От цялата тази история започва страшно да ми писва. Разкарай се, преди да съм си го изкарал на тебе!

— Глупав…

Младежът се отдръпна назад и присви очи. След това въздъхна примирено:

— Може и да си прав. Само глупак би се хванал на подобна въдица. Да бие толкова път за тоя, дето духа… — Той хвърли поглед към грозното лице на натрапника и в този миг забеляза как първичната злоба в очите на гърбавия отстъпи място на внезапно избуял страх.

Мъжът с волвото сбръчка вежди и проследи кривия показалец на недъгавия. В следващия миг погледът му падна върху гледка, която му се стори толкова нереална, че долната му челюст увисна от изненада.

Групата планински колиби, накацали като уморени птици по отсрещния склон, горяха като раздухвани от вятъра факли. Гъстият черен пушек се издигаше на талази към небето, скривайки напълно очертанията на планината.

Лудият хукна към долната махала. Младежът проследи накуцващата към завоя ниска изкривена фигура.

„Чудесно! Намирам се на идеалното място, дошъл съм в прекрасен момент и със сигурност съм най-подходящият човек за тази работа.“ — Младежът задържа въздуха в гърдите си, разрешавайки на мисълта да остави горчив привкус в съзнанието му. След това скочи върху неравния асфалт и се спусна към автомобила. Натисна бутона на дистанционното и системата приятелски изпиука. Русокосият седна облекчено зад волана и настъпи нетърпеливо газта.

„Няма сила, която да ме накара да остана нито минута повече тук.“

Той зави, без да намалява скоростта, но зад кирпичения плевник пред мандрата предната гума удари нещо меко. Младият мъж натисна спирачката. Колата подскочи и се разтресе. След това застана килната върху покрития с изскочили каменни плочи тротоар.

„Някое глупаво дребно животно“ — помисли си ядосано младежът. Тези същества притичваха неразумно пред автомобилите, без изобщо да ги е грижа, че могат да предизвикат нещастие. Както и да е! Щеше да уреди сметката със собственика и да се махне незабавно оттук.

Русокосият постави крак върху бордюра и в този миг с ужас съзря как върхът на скъпата маратонка потъна в локва кръв.

„Лудият май е прав. На това място витае прокоба.“

Даде назад и стъпи върху избелелите от слънцето камъни.

„Ще скоча в първия самолет. Още тази вечер ще съм в цивилизацията.“ — обеща си непознатият.

Съдбата обаче, имаше съвсем други планове за остатъка от вечерта…

2

Дарко, синът на Гаврил, беше яко, набито момче с кръгла, късоподстригана глава и къси криви крака, които придаваха на походката му смешна тромавост. Въпреки невисокия ръст и мускулестото тяло, което бе наследил от баща си, Дарко беше доста пъргав за осемдесетте кила, които влачеше на гърба си. Нелекият селски живот не беше оставил върху лицето му грубия си отпечатък и чертите му бяха запазили подкупваща одухотвореност, която липсваше у повечето негови връстници.

Дарко имаше огромни светли очи, които почти винаги гледаха тъжно. Усмивката рядко озаряваше лицето му, но когато се засмееше, цялото му същество излъчваше искреност. Беше на двадесет и две и всичките тези години беше прекарал на село. За разлика от повечето негови връстници, градът не го привличаше. Онова далечно, раздирано от шумове и пренаселено от странни същества място му се струваше отблъскващо и чуждо. Беше ходил, разбира се, неведнъж или два пъти в столицата, но винаги бързаше да се прибере в своята тиха, прохладна и наситена с ухания на треви селска къща.

Гаврил виждаше, че момчето расте като диво горско цвете и в началото това го тревожеше. Но скоро единственият му син му помогна да проумее, че всичко, от което има нужда, се намира там, сред дебрите на планината, в онази китна долина, в която бяха изградили битието си и където се чувстваха неуязвими, недосегаеми и най-вече защитени.

Лятото бавно отминаваше и както всяка година по това време, Дарко се опитваше да предвиди всички изненади, които можеше да довлече със себе си лютата планинска зима. Този ден обаче, не беше като всички останали. От сутринта младежът изпитваше странна възбуда. Предстоеше му да извърши нещо, което никога през живота си не беше правил.

Дарко домъкна с усилие коша с едро като зърната на кехлибарена броеница грозде, подпря го под стряхата и избърса с ръкав стичащата се по челото пот. Не беше готов за стъпката, която се готвеше да извърши. Но все някога трябваше да се пребори с онзи първичен страх, който вечно го преследваше.

Той издърпа внимателно тежък, напращял от сладост грозд и подложи шепи под струята бистра вода. Откъсна най-грамадното зърно и го поднесе към устните си. Сладостта се разля в устата му. Дарко премлясна и присви доволно очи. Гроздето си го биваше. Старият щеше да е доволен.

Той остави грозда обратно в коша и се запъти към площадката. На прага вдигна очи и огледа небето. Слънцето беше още високо, но времето летеше неумолимо. Ако се помотае още малко, нямаше да успее да свърши онова, което беше намислил.

Той изу прашните галоши, с които обикаляше градините, разкопча бялата ленена риза и за първи път през този ден се запита откъде трябва да започне човек, когато се готви да извърши нещо толкова дръзко.

„Сигурно първото нещо е да си осигури алиби.“

Дарко дръпна завесата и в този миг погледът му се закова върху грозно черно петно, което се рееше в небето като кръжаща над селото злокобна птица. Той се вторачи в облака, който застрашително прииждаше към къщите, след това се втурна навън.

— Какво е това, по дяволите! — изсумтя младежът, без да откъсва очи от заплахата. Само преди миг сводът изглеждаше чист и светъл като планински извор. Затича се, изкачи като дива коза кривата стълба и стъпи върху равния циментов покрив на плевника. Оттук цялата околност се виждаше като на длан.

Дарко усети, че диша с усилие. Гледката, която се разстла пред очите му, беше страховита. Гъстият пушек закриваше светлия диск на слънцето и над селото падаше лепкав здрач. Младежът скочи пъргаво на земята, отвърза синджира на кучето и излетя на улицата. Вратата зад гърба му остана да зее като разтворена от ужас уста.

3

Бялото волво летеше по осеяния с дупки неравен селски път.

„Трябва да се махна незабавно оттук!“

Младежът зад волана настъпи газта и стрелката на километража отскочи на осемдесет. В този миг до слуха му долетя далечния вой на сирена.

„Спокойно! Не търсят теб. Някой просто е известил за пожара.“

Чужденецът намали скоростта. Огледа мъртвия път. Всеки миг щеше да се размине с хората от пожарникарската служба. Не биваше да привлича вниманието им. Нито да буди подозрения.

Той се заслуша отново в приближаващия рев на сирената. В миг предната лява гума потъна в разтворен като кратер трап, зеещ в средата на пътя. Автомобилът се разтресе и младежът превключи на втора, за да изпълзи от неочаквания капан.

„Няма ли кой да оправи тия скапани пътища!“ — изруга той, политайки отново между зелените хълмове.

Младежът хвърли поглед в огледалото. „Каквото и да се случи, не бива да губя самообладание.“ Той заобиколи търкулнал се от склона овален камък. След час щеше да е в града. Ако извадеше късмет, след още три щеше да кацне в някоя оживена точка в сърцето на Европа.

Воят на сирената стана пронизителен и по всичко личеше, че момчетата от спасителната служба бързат да потушат огнената стихия.

Стрелката на километража падна на шейсет и водачът на волвото изпусна затаения в гърдите въздух. Всичко щеше да приключи още тази вечер. Трябваше единствено да действа разумно. Спокойно. И без паника.

Той закова отново поглед в огледалото за обратно виждане. В този миг го съзря. Новичко пежо с въртяща се синя светлина на покрива. Ревът на сирената огласи околността. Беше ясно като бял ден, че хората вътре бързат да свършат нещо неотложно.

„Откъде се взеха тези приятелчета?“ — Младежът намали скоростта и отби в страничното платно. За негова огромна изненада пежото също намали, отмина и спря. Сирената млъкна и няколко безкрайни секунди в автомобила не се забеляза никакво движение.

Водачът на волвото усети как по челото му избиха капчици пот. Наведе се да измъкне хартиена кърпа и в този миг видя как вратата на служебната кола се отвори. Отвътре излезе униформен тип, който намести несръчно кобура под сакото. След това се запъти към спрелия автомобил.

Униформеният се приведе и надникна във вътрешността. Младежът изчака няколко секунди, преди да свали стъклото.

— Документите, ако обичате.

Беше висок слаб мъж на не повече от петдесет. Очите му гледаха проницателно, а между веждите се бе образувала сурова бръчка.

Момчето издърпа шофьорската книжка от жабката и усети, че пръстите му треперят.

— Не се представихте… — Водачът на волвото се опита гласът му да прозвучи естествено. Той размаха документа и обясни:

— Автомобилът не е мой. Взет е под наем. Тук е договорът с фирмата за рентакар.

Униформеният се направи, че не чу забележката. Присви безцветните си очи и се вторачи в удостоверението за управление.

— Документът е издаден в чужбина… — изрече услужливо момчето.

Онзи се намръщи.

— И сам мога да установя това…

Младежът кимна. Намираше се в чужда страна. Нямаше представа как действат тук хората на реда.

— Роко Ро-че-ли — успя да прочете униформеният. Двадесетгодишен. Италиански гражданин. Постоянно живеещ в…

Последната информация като че ли го затрудни. Роко изви устни в снизходителна гримаса. Нямаше никакво намерение да улеснява задачата, с която се беше нагърбил полицаят. Поне докато не му обяснят какво точно искат от него.

— Каква е целта на посещението ви в страната?

Въпросът го изненада. Можеше да обясни, разбира се, че е тук против волята си. Че единствено упоритостта на майка му го доведе на това неприятно място. Но реши, че е по-разумно да мълчи. И да припомни на човека с униформата, че притежава права, които онзи като че ли се опитва да не зачита.

— Смятам, че е най-добре да водим този разговор в присъствието на адвоката ми — вирна брадичка младокът и преглътна нервно.

— Важното е не какво смяташ ти, а какво казва законът. — Клепачите на полицая се присвиха още повече. Безцветните му зеници се скриха под набръчканите клепачи.

— Не вярвам законът да не ми дава право на адвокатска защита — изрепчи се наемателят на волвото.

— Законът ти дава право да мълчиш, а ти говориш прекалено много. — Онзи прибра шофьорската книжка в джоба на ризата.

— Ще се наложи да дойдеш с мен.

Роко размаха невярващо ръка.

— Съществува ли някаква основателна причина за това? Или просто си играем на стражари и апаши?

Онзи опря лакти върху стъклото. Носът му почти докосна ухото на италианеца.

— Причините ще ни ги кажеш ти. Само че не тук. В управлението.

Роко усети, че диша през устата.

— Искам да чуя незабавно в какво ме обвинявате — изрече на един дъх той. Униформеният се изправи. По всичко личеше, че започва да губи търпение.

— Не се прави на глупак! — Ченгето заби пръсти в кобура. — Прекрасно знаеш, че съществуват свидетели.

Не знаеше. И му беше неприятно да го научи.

— Наясно си, че си оставил зад гърба си труп… — Гласът на униформения прозвуча злобно.

Роко почувства как ледена тръпка пропълзя по тялото му. Труп! Самата дума звучеше зловещо.

— Това трябва да е някаква шега — опита да се засмее той.

— Нямам навика да се шегувам, преди да е изтекло работното ми време. — Онзи издърпа вратата на волвото. След това изрече грубо:

— Слизай!

Роко се поколеба. Зачуди се дали, ако изрита униформения, блъсне вратата и настъпи газта, ще е в състояние да офейка. Или ще му забият някой куршум в гърба, преди да е взел първия завой.

Разумът му нашепваше, че не бива да рискува. Инстинктът за самосъхранение обаче му диктуваше да попречи на тоя, дето се правеше на много страшен, да го тикне зад решетките.

— И все пак настоявам обвиненията да бъдат предявени в присъствието на адвокат… — Роко допря върха на омазаната с кал маратонка върху нагорещения асфалт.

— Щом толкова настояваш, може и да стане…

— Трябва да съм сигурен, че правата ми няма да бъдат накърнени…

Полицаят се извърна рязко.

— Някой гарантирал ли е на оня нещастник, че няма да му стъпчеш правата?

Роко изскочи от колата.

— Колко пъти трябва да ви повторя, че нямам нищо общо с престъплението, за което говорите? Не съм виждал никакъв труп.

Униформеният изсумтя недоволно и побутна чужденеца по рамото.

— Тръгвай! В управлението ще ти помогнем да освежиш паметта си.

— Паметта ми е удивително свежа…

Ченгето отвори вратата на пежото и Роко с изненада установи, че на задната седалка се е настанил някакъв непознат.

— Качвай се! — нареди служителят на реда. — И те съветвам да се възползваш от правата си и да мълчиш. В противен случай всичко, което изломотиш, ще бъде използвано срещу тебе. Ясно ли е? — Той бутна Роко на свободното място до цивилния и тресна вратата. Седна зад волана, направи рязък завой и пежото се заклатушка между дупките по пътя.

„Не трябваше изобщо да стъпвам на това идиотско място!“ — Роко опря чело в стъклото. От самото начало вътрешният глас му нашепваше, че това пътуване не вещае нищо добро.

Младежът прехапа устни. Единствено обстоятелството, че майка му най-после ще осъзнае колко неразумно постъпи, изпращайки го тук, го изпълни със смътно задоволство.

4

Беше изгубил представа за времето. Тичаше, напрягайки всичките си сили. Гол до кръста, бос, с навити над коленете крачоли. Потта се стичаше по широкия му гръб, но Дарко не усещаше нито жегата, нито умората, нито дори болката от камъчетата, които се забиваха в стъпалата му. Чуваше единствено тежкото дишане на кучето, което го следваше по склона.

В миг внезапен камбанен звън разбуди околността. Дарко спря и преви изнуреното си тяло. Пое дълбока глътка въздух, след това се запита дали е възможно селото все още да нехае за грозящата го опасност.

Ударите на камбаната отекнаха тревожно в унесената в следобедна дрямка селска кория. Дарко прокара ръка по потния гръб на четириногия си спътник. Погали кучето по главата и прошепна в ухото му:

— Тръгвай, приятел! Трябва да стигнем до върха.

Кучето дишаше тежко, изплезило език. Младежът го побутна и хукна отново нагоре. Запита се къде ли е Гаврил. Баща му беше излязъл още преди изгрев-слънце. Момчето стисна очи. Молеше се единствено старият да не е останал да обядва в колибата на склона. Надяваше се нещо да го е спряло по пътя натам.

Гаврил имаше навика да обикаля градините от ранни зори. По обяд обикновено изкатерваше височината и изчакваше в къщичката на върха жегата да премине. Когато слънцето започнеше да преваля зад билото на планината, поемаше обратно към овошките и лозите.

Дарко усети бесния ритъм на сърцето си. Ударите на камбаната му пречеха да разсъждава трезво. Запита се дали изобщо ще пристигне помощ. Хората от града бяха в отпуски. Освен това едва ли някой си беше направил труда да ги извести за опасността.

Той спря отново и за първи път, откакто беше излязъл от къщи, усети, че умората, болката в разкървавените стъпала и тревогата от неизвестността го връхлитат като хищни птици.

В миг до слуха му долетя воят на сирена. Дарко трепна и се вторачи с надежда в извивките на кривия селски път.

„Пожарникарите!“

Сърцето му заби още по-лудо и младежът се втурна след кучето. Песът се въртеше безпомощно около най-пресните следи, които бе оставил огънят. Когато доближи, Дарко усети как пушекът нахлу в дробовете му. Гъстият черен дим нямаше да му разреши да види дали баща му е в къщичката. Младежът се разкашля. В очите му бликнаха сълзи.

„Защо се бавят толкова?“ — Той впери премрежения си поглед в далечината, но не зърна червения покрив на пожарникарската кола. Не долови и тревожния вой на сирената й.

„Какво става? Къде се запиляха тези хора?“

Момчето закри устата си с длан и закрачи към овъглените колиби. От къщичките бе останала само миризмата на изгоряла суха слама, тъмни лепкави сажди и сивкава пепел. Тук-там се въргаляха останките от очукан тиган, недогоряла подпорна греда и ръждива газена лампа.

Дарко почувства парещата топлина на земята. Въглените горяха разранените му стъпала, но той не усещаше болката. Бе впил поглед в проснатото върху пепелта безжизнено тяло и мисълта му упорито отказваше да приеме това, което всичките му сетива крещяха.

„Не може да е истина! Всичко е само лош сън. Сега ще се събудя…“

Проблясващ под играта на слънчевите лъчи предмет заслепи погледа му. Дарко примига и пристъпи още една крачка напред. В следващия миг различи между свитите пръсти на овъглената длан инкрустираното джобно ножче на баща си.

Почувства как невидима сила го блъсна в сърцето. Дъхът му спря. Всичко наоколо се завъртя.

„Сега ще се събудя!“

Това бе последната мисъл, която прониза съзнанието му, преди да се свлече безчувствен върху обгорената от огъня земя.

5

— Добрата новина е, че говори езика. Лошата е, че му доставя удоволствие да се прави на невменяем.

Роко вдигна отегчено глава. Кървясалите му от слънцето и умората очи огледаха с презрение полицая. Униформеният хвърли свиреп поглед към превитото върху стола тяло. След това тресна вратата зад гърба си.

Роко се загледа в осеяния с кални стъпки под. Първоначално помисли, че ще го върнат обратно в селото. Когато видя табелата обаче, осъзна, че ония двамата са решили да го хвърлят направо в лапите на лъва.

— Виж какво, малкия. Знаем всичко до най-дребната подробност. Но искаме да чуем историята от твоята уста.

Роко не разбираше защо си правят този труд. Нямаше история. Всичко стана за миг. Както обикновено се случват тези неща. Единствената му вина беше, че си плю на петите.

— Ясно е, че си го замислял…

Устните на момчето се извиха в пренебрежителна усмивка. Тия приятелчета не можеха да се похвалят с изблици на прозрения.

— Единственото, което се опитвам да разбера, е мотивът — изрече почти дружелюбно гладко избръснатият костюмиран тип, в чийто кабинет се водеше разпитът.

„Мотивът!“ — Роко се размърда върху твърдия стол. След като преди час го оставиха сам в тясната стая с решетка на прозореца, той усети как изведнъж напрежението се изпари. Някаква непосилна тежест се свлече от гърба му. Беше истинско безумие да разиграват този театър. Всеки ден се случваха подобни неща. Не разбираше защо ченгетата придават изкуствен драматизъм на нещо толкова банално.

— Ще съм ти безкрайно благодарен, ако ни съдействаш. Искам единствено да изясним подробностите. — Костюмираният седна зад високо чамово бюро. Погледът му остана прикован върху безизразното лице на задържания.

„Подробностите…“ — Роко разтърка подутите си клепачи. Ченгетата се опитваха да изсмучат от пръстите си факти, които не съществуваха. Правеха усилия да изтръгнат подробности, които не се бяха случвали.

— Посещението ти в селото има ли някаква конкретна цел?

„Разбира се! Да предизвикам бъркотия в кокошарника на попа.“

Роко въздъхна. Нямаше да го оставят на мира. Не и докато не изкопчат нещо, което да придаде правдоподобност на скалъпената им версия.

— Добре! — Костюмираният се изправи. — Не ми оставяш никакви възможности за избор. — Той отвори вратата и даде знак на свой колега.

Роко вдигна глава. Пред него отново стърчеше униформеният, който го спря на пътя. Този тип страшно си падаше по ролята на злото ченге.

— Ще се наложи да започнем отначало. — Униформеният се настани на стола срещу него. Роко повдигна рамене. Беше му все едно откъде ще започнат. Единственото му желание беше по-бързо да приключат.

Униформеният се надигна и се приведе към ухото на чужденеца.

— Съветвам те да не ядосваш началника. Добър човек е, но започнеш ли да му лазиш по нервите, изобщо не си поплюва…

Роко изпъна превития си от умората гръб. Онзи стана, заобиколи бюрото и се облегна върху рамката на прозореца.

— А сега не е лошо да напрегнеш паметта си и да ми кажеш кога точно тази пагубна идея се загнезди в съзнанието ти…

Роко сбръчка вежди.

— Тази… „пагубна идея“… Чакайте да помисля! — Той започна да хапе с настървение долната си устна. — Струва ми се, че за първи път ми хрумна, когато бях на дванадесет. Тогава…

Полицаят присви малките си безцветни очички. Заобиколи бюрото, натисна бравата и гръмкият му глас оглуши коридора:

— Началник, имаме нужда от помощта на психолог.

Роко не можеше да повярва на ушите си. Тия типове непрекъснато набутваха в сценката нови герои. Първо някакъв съмнителен труп. После групичка мними свидетели. Сега се готвеха да изритат на сцената и психолог.

Младежът поклати глава. Приятелчетата, които се въртяха наоколо, приемаха всичко за чиста монета. Не притежаваха елементарно чувство за хумор. А това вече беше проблем. Истински проблем.

6

Видението изчезваше и се появяваше отново сред тънки, виещи се струйки пара и приятното ухание на горски треви. Ароматът изпълваше въздуха в стаята и беше толкова всепроникващ, че създаваше натрапчивото усещане за жива, неподправена реалност.

Дарко знаеше, че е сън. Въпреки това единственото му желание беше илюзията да продължи. Оттук нататък щеше да среща баща си единствено в сънищата. Гласът на стария нямаше да оглася къщата. Допирът на тежката длан върху рамото му нямаше да му дава кураж и подкрепа.

Дарко започна да се мята неспокойно в мокрото легло. Не беше в състояние да повярва, че в един миг всичко в живота му се преобърна. Нито беше по силите му да заличи от съзнанието си мъчителния спомен от видяното.

Той се отпусна върху възглавницата и през мъглата от издигаща се към тавана пара зърна отново лицето на баща си. Този път старият му се усмихна. Не каза нито дума. Само загрижено поклати глава.

Дарко затвори очи. Искаше сънят да продължи. Още миг. Час. Два. През цялата нощ. На следващия ден. Вечно.

Една сълза се търкулна по бузата му. Нямаше защо да се заблуждава. Не беше дете. Прекрасно знаеше, че и най-прекрасните видения все някога отлитат. А този сън беше прекалено красив, за да е истински…

7

Психологът се оказа едра селска дама с боядисана в червено коса, охранено кръгло лице и строг наставнически поглед. От самото начало разговорът между Роко и специалистката по душевни катаклизми не потръгна. След множество изнурителни паузи, наситени с изблици на потискащо мълчание, госпожата най-после си събра парцалите и се изнесе от кабинета. На тръгване уточни злорадо, че ще се срещнат отново на следващия ден.

Роко въздъхна. Явно приятелчетата отвън бяха намислили да прекара нощта в компанията им, защото веднага след края на сеанса го замъкнаха в килията. Блъснаха вратата зад гърба му и младежът чу превъртането на ключа. Той огледа белия чаршаф и надникна под дюшека за хлебарки.

„Можеше и да е по-лошо“ — помисли си момчето и се отпусна примирено върху увисналата пружина.

Реши да не мисли за събитията през изминалия ден. Оттук нататък за случилото се трябваше да се тревожат единствено адвокатите на баща му. Пъхна ръце под главата си и се вторачи в пукнатините върху варосания таван.

Върху чисто белия лист на биографията му ненадейно се бяха вписали разтърсващи събития. Глупав инцидент, за който може би нямаше вина. Задържане. Разпит. А ако нещата се закучеха, вероятно го очакваше и съд.

Роко усети, че няма желание да се отдава на размисли за повратностите в живота. Още по-малко искаше да се хвърля в схватка с мощната прегръдка на съня. Безсъниците бяха привилегия за избраници. Самият той не беше от тях.

До слуха му долетя равномерният ритъм на спокойното му дишане. Което само след минута бе нарушено от внезапно раздвижване в коридора отвън.

Роко отлепи с усилие натежалите си клепачи. Подпря се на лакти и се заслуша в гласовете, които долетяха зад добре заключената врата.

Скоро врявата заглъхна. Виковете преминаха в приглушен шепот. Някой упорито настояваше за нещо, което друг не беше в настроение да му даде. Превъртането на ключа накара младежа да се изправи. Вратата се разтвори и на прага изникна началникът. Беше захвърлил летния костюм и стърчеше в очертанията на рамката по риза с навити над лактите ръкави. Имаше вид на човек, когото току-що са измъкнали насила от леглото.

— Слушай добре какво ще ти кажа! — говореше строго, но в гласа му звучеше умора. Явно изобщо не му беше до това, да нарушава съня на престъпниците.

— Ще излезеш оттук под гаранция. Само за тази нощ обаче. Разбра ли? Не искам от теб никакви своеволия. И да не ти минава през ума да си плюеш отново на петите. Направиш ли подобна дивотия, после няма измъкване, повярвай ми!

Роко му вярваше. Не разбираше само защо трябва да го лашкат нагоре-надолу в тая късна доба. На следващата сутрин го чакаше тежка среща с психоложката. Можеха просто да го оставят да се наспи като хората.

Едва сега забеляза, че над рамото на началника наднича мъж на средна възраст с прошарена по слепоочията късоподстригана коса. Непознатият изгледа загрижено младежа, сякаш да се увери, че не е пострадал след срещата с представителите на властта. След това почти избута пазителя на реда от прага.

Новодошлият нахлу в тясната килия. Тялото му изпълни пространството между четирите варосани стени.

— Роко, нали така? — Онзи постави ръка върху рамото му. Момчето примига. Нямаше представа откъде се взе тази нощна птица.

— Адвокат ли сте? — попита с недоверие младежът.

— С адвокатите ще говорим утре. Сега просто ела да те отведа вкъщи.

— Не разбирам защо е цялата тази олелия. Спокойно мога да прекарам нощта и тук. Умирам за сън.

Роко се надигна с неохота. Мразеше непредвидените промени в графика. Тъкмо беше започнал да свиква с обстановката.

— Ела! Ще усетиш разликата, уверявам те…

Роко бутна в джоба парите и ключовете, които лежаха върху шкафчето до леглото. Пазителите на реда услужливо му бяха прибрали мобифона, документите и ключа от колата. Така че нямаше за какво друго да се тревожи.

— Утре в осем да си на линия — изръмжа началникът.

— Да го направим в десет, а? — Мъжът, който не отместваше ръката си от рамото на задържания, смигна приятелски на полицая. Началникът бутна под носа на чужденеца лист хартия и посочи къде да подпише. Младежът се подчини, без да прояви интерес към написаното.

„Ама, че бъркотия!“ — помисли си Роко, тътрейки крака след неочаквания нощен посетител. Той тропна изтерзаното си тяло върху предната седалка на тъмен субару форестър и закопча шумно колана. Мъжът се настани до него и завъртя ключа. Машината изрева.

Роко отпусна глава върху облегалката.

„Дано само ме оставят да поспя!“

Това беше най-съкровеното му желание. И искрено се надяваше мъжът със субаруто да няма други планове за остатъка от нощта.

8

Домакинът наля три пръста ледено пенливо вино във висока чаша и подаде питието на госта. Откакто бяха стъпили в къщата, не бяха разменили нито дума.

Въпреки изтощението, момчето се нахвърли лакомо върху току-що извадената от огнището домашна баница. Буташе нетърпеливо залъците в устата, режеше парчета прясно сирене, ронеше най-едрите зърна от гроздето.

Мъжът се въртеше около него, но избягваше да среща погледа му. Не задаваше въпроси, не натрапваше гостоприемството си, опитваше се да бъде колкото е възможно по-незабележим.

Когато гостът засити глада си, домакинът седна в отсрещния край на масата и си наля чаша вино. Отпи бавно и посочи към огромното сгъваемо канапе.

— Ще ти постеля тук. Наспи се добре! Утре ще те събудя в девет.

Роко въздъхна.

— Ченге ли си? — попита мрачно момчето, срещайки за първи път уморения поглед на мъжа със субаруто.

Домакинът се засмя.

— Далече съм от тоя бизнес.

— Защо тогава ме домъкна тук?

Онзи поднесе чашата към устните си.

— Представих си, че в къщата е малко по-уютно от килията. Пък и всичко на масата е екологично чисто. Можеш да ядеш на воля.

„Странен тип“ — изкриви устни Роко. Земята под краката им гори, а единствената грижа на този е всичко на масата да е екологично чисто!

Роко огледа огромната трапезария, която преминаваше в просторен салон на две нива. Нощните събития бяха прогонили съня от клепачите му и той заразглежда с любопитство интериора.

— Твоя ли е къщата? — попита момчето. Непознатият кимна.

— Сам ли живееш тук?

Мъжът завъртя чашата между пръстите си. Кристалът издаде странен скърцащ звук.

— Мисля, че е време да си отпочинеш. Утре те чака тежък ден. — Домакинът се надигна от стола и отнесе чашата в мивката. Роко остана сам в залятата от светлина трапезария.

Тайнствеността, с която се опитваше да забули всичко този тип, започваше да го изнервя. Какво си представяше? Че може да решава вместо него подробности от ежедневието? Кога да ляга, в колко да става и каква доза от истината да му поднася?

— Завивките са върху фотьойла. В хладилника има пресни плодове и бутилки с натурален сок. Не се наливай повече с вино! Утре мозъкът ти трябва да е бистър.

Роко вдигна глава. Не му пукаше за мозъка. Утре имаше желание да се добере единствено до самолетен билет за Торино.

— Трябва да се свържа с адвокатите на баща ми…

Домакинът извърна глава.

— За всичко това ще мислим утре. Сега просто се наспи. — Той намали яркостта на осветлението в салона и се отправи към високата дървена стълба, която отвеждаше към горния етаж.

Роко остана сам в полумрака.

Непознатият беше прав. Тук беше значително по-добре от килията. Младежът се загледа в сенките, които хвърляха клоните на дърветата върху осветената площадка пред входа. Изправи се и доближи до стъклото.

В къщата цареше неестествена тишина. А и навън всичко се беше смълчало. Птиците по дърветата, кучето в колибата, животните в обора. Дори огромният часовник върху стената не цъкаше така тревожно, както в началото. Покоя нарушаваше единствено туптенето на собственото му сърце.

Роко измъкна възглавницата между завивките и я метна върху дивана. Посегна към одеялото и в този миг погледът му падна върху връзката с ключове. Лежаха небрежно захвърлени върху ниска махагонова масичка само на крачка от фотьойла.

Гостът остави чаршафа и посегна колебливо към ключодържателя. Огледа внимателно всеки ключ, след това се спусна стремглаво навън.

Не биваше да губи нито миг. Някой от тези ключове със сигурност отваряше вратата на гаража.

Момчето прекоси двора и се отправи към ниската тухлена постройка. Точно тук бе прибрал домакинът огромния опръскан с кал джип. Чужденецът извърна предпазливо глава.

Къщата тънеше в мрак. Единствено бледата светлина на лампата в салона мъждукаше в нощната тъмнина.

Роко почувства как планът за бягство сам избуя в главата му. Нямаше документи, но приятелчетата в управлението не се бяха сетили да приберат пачката с парите. Така че спокойно можеше да се хвърли в някой влак. Трябваше да избере единствено направление без граничен контрол.

Той бутна с настървение малък сребрист ключ в секретната ключалка. Превъртя го и вратата отскочи назад.

Роко едва сдържа вика на задоволство. Всичко ставаше много по-лесно, отколкото очакваше. Той надникна в тъмното. Смълчаното субару дремеше на мястото си. Този звяр щеше да му помогне да се измъкне оттук.

Притвори безшумно вратата. Предстоеше най-трудната част. Да се върне в къщата и да прерови вещите на тайнствения благодетел. Все някъде щеше да открие ключа от джипа.

Роко пристъпи на пръсти върху пътеката. Огледа се и ускори крачка. Влезе в къщата и остави ключовете точно там, където ги беше намерил. Постоя за миг в полумрака, след това закрачи колебливо към високата дървена стълба.

Дали любезният домакин вече хъркаше?

Чужденецът тръсна глава. Развоят на събитията го притискаше да действа незабавно. Заставяше го да рискува, за да спаси пооръфаната си кожа.

Момчето постави крак върху най-долното стъпало и дървото изскърца. Роко се закова на място. Изчака няколко безкрайни секунди и след като не долови никакъв шум, пое предпазливо нагоре.

Стигна до средата на стълбата и зърна на нивото на очите си равен дървен под. Огледа помещението. Просторен салон, който много приличаше на онзи долу. Младежът пое глътка въздух и я задържа в гърдите си. Учестеното му дишане можеше да го издаде. Бързите стъпки също.

Постави крак върху следващото стъпало. Движеше се леко, като котка, която иска да се добере до паницата с мляко, без стопаните да я усетят. Роко се изкачи до площадката и погледът му падна върху висок инкрустиран скрин. Дори да прерови чекмеджетата, едва ли щеше да открие това, което търсеше. По-вероятно беше ключът да е захвърлен в купата от скъп китайски порцелан, която се мъдреше върху пищната мебел.

Тръгна пипнешком. Налагаше се да действа ловко. Една грешна стъпка беше достатъчна, за да прати всичките му надежди по дяволите.

9

Пожарът беше потушен, но раните щяха да кървят още дълго. Деветте колиби се бяха превърнали в грозна купчина пепел. Вятърът разнесе огъня по склона и стихията стигна пред самите врати на къщите. Като по чудо нямаше и други жертви.

Началникът на управлението лейтенант Делийски натисна нервно фаса в пепелника. Бутна стола назад и открехна прозореца. Влажният нощен въздух нахлу в помещението.

Минаваше полунощ, а той още опушваше кабинета. Ако не го бяха измъкнали по пижама от леглото, сега щеше да се изтяга в меките хладни завивки. Да се опиянява от тишината в просторната триетажна къща. Сетивата му да отмарят след тежкия работен ден. Можеше да се наслаждава на всичко това, ако не беше пословичната му отстъпчивост. И неспособността да отказва дребни услуги на стари приятели. Въпреки че услугата, която направи тази вечер, изобщо не беше дребна.

Лейтенант Делийски изгаси осветлението и заключи кабинета. Надяваше се единствено задържаният да не извърши някоя глупост. Тогава приятелството му с човека, който го убеди да отведе момчето в дома си, щеше да бъде поставено на карта. А Делийски държеше на приятелите си повече от всичко друго на света.

10

Находката проблесна на бледата лунна светлина. Нямаше никакво съмнение. Това беше скъпоценната вещ, от която така отчаяно се нуждаеше. Роко пусна ключа в джоба на панталона и в този миг усети зад гърба си нечие натрапчиво присъствие.

Извърна рязка глава. Щеше да се брани със зъби и нокти. Никой нямаше право да го държи насила тук. Той отстъпи назад.

Върху пода лежеше дълга сянка. Роко плъзна поглед по неподвижния силует. Вдигна клепачи и се сблъска с прозрачна призрачна фигура. Видението стърчеше на крачка от него и го наблюдаваше с трескави очи.

Роко поиска да извика, но от устата ме не излезе звук. Призракът пристъпи напред и едва сега чужденецът забеляза тежката маша в ръката му. Вдигна ръце да се защити, но беше късно. Онзи замахна и желязото се стовари върху гърба на крадеца. Роко изстена и се свлече върху дървения под. Болката от удара прониза тялото му.

Лежеше проснат по корем, но мозъкът му работеше. Щеше да изчака онзи да се успокои и тогава щеше да отвърне на удара. Човекът с желязото обаче не действаше според очакванията. Той забоде твърдото си коляно в гърба на поваления и започна да овързва ловко двете му ръце.

Роко усети как въжето се впи в китките му. Претърколи се настрани и направи опит да се изправи. Онзи обаче беше бърз като хищно животно. Хвърли се върху него и го повали отново върху твърдия под. Замахна и стовари якия си юмрук в лицето му. Роко почувства нечовешка болка под дясното око.

Чужденецът извърна глава и видя как кръвта закапа върху дебелия килим. Нападателят издърпа въжето и започна да го увива около глезените му. Роко усети, че все още може да движи краката си. Сви колене и изрита призрака в гърдите. Онзи полетя назад. Краят на въжето обаче остана в ръката му.

Непознатият запази равновесие, пристъпи напред и се нахвърли с още по-голямо настървение върху жертвата си. Нанесе втори безмилостен удар върху кървящото око и Роко едва не изрева от болка. Стисна зъби и притвори очи. Краката му бяха прилепени неподвижно един към друг. Онзи ги беше овързал здраво и в момента се наслаждаваше на резултата от ловкостта си.

Роко го изгледа с ненавист. Нападателят омота въжето около дланта си и започна да влачи крадеца по пода като измъкнато от капан животно. Роко изстена. Кървящото око остави алена следа върху излъсканите дъски.

11

Лейтенант Герасим Делийски мразеше да го безпокоят в дома му. Днес вече беше изпълнил плана за ненадейни нощни посещения. Той погледна дисплея на телефона и веднага разпозна номера. Пое дълбока глътка въздух и посегна към слушалката.

Отговори рязко. Трябваше да покаже, че и той като милиони хора по света, служи на реда, но в рамките на нормиран работен ден.

— Надявам се, че не звъниш в три през нощта, за да ми съобщиш нещо неприятно…

Напрегна слух, долови напрежение в последвалото мълчание, след това почти изсъска:

— Не искам да ти напомням, че те предупредих…

Човекът от другата страна на линията дишаше с усилие. Не бе изрекъл нито дума. И все пак Делийски можеше да заложи главата си, че това, което му предстои да чуе, е новината за развръзка, която беше предвидил.

Той изруга наум. Инстинктът никога не му изневеряваше. А и той самият нямаше навика да се поддава на необмислен натиск. Отстъпваше от принципите си рядко и то само в името на старото приятелство.

— И сега какво? — попита той, опитвайки се да потисне гнева си.

От самото начало беше ясно, че новоизлюпеният благодетел няма и най-малка представа как бързо и повратно могат да се развият събитията. Затова мълчеше виновно и претегляше всяка дума.

— Ще ми кажеш подробностите, когато пристигна. Отвори вратата и вържи кучето — нареди Делийски и тресна слушалката.

Затърси панталона. Минаваше три. Утре в осем трябваше да е на бюрото си.

Напъха ризата и затегна колана. Мразеше късните обаждания. Мразеше непредвидените обрати. А в нощ като тази мразеше дори и приятелите си.

12

Стоеше на прага гол до кръста, бос, с кървясали очи и протрита от въжето длан. Взираше се в човека насреща, но съзнанието му отказваше да приеме фактите, с които го заливаше посетителят.

Всичко изглеждаше толкова объркано, нелогично, безсмислено. Сигурно съществуваха причини, които не знаеше. Последици, за които никога нямаше да научи. Сигурно всичко беше част от съня. И все пак човекът пред него изглеждаше напълно реален. Говореше тихо, жестикулираше и изглеждаше като неразделна част от действителността наоколо. Подбираше внимателно думите. Въпреки това смисълът на казаното оставяше белези в съзнанието както горещите въглени изгарят незащитената плът.

Колкото повече говореше онзи, толкова повече нещата се объркваха. Изведнъж, без предупреждение, без какъвто и да е знак, всичко започна да идва на мястото си. Усещането беше болезнено, но все пак преодолимо.

Дарко стисна юмруци. Ноктите проникнаха в разранената длан. Той блъсна вратата под носа на лейтенанта и се втурна в салона. Застана на крачка от омотания с въжето негодник. Протегна треперещите си ръце и заби пръсти в гърлото му.

Винаги беше изпитвал съжаление към несретниците. Към хората, изгубили верния път. Но в този миг можеше да се закълне, че за нищо на света не би проявил милост към убиеца на баща си.

13

Виковете долитаха от долния етаж. Бяха яростни, невъздържани, на моменти дори свирепи. Домакинът на къщата се изправи в леглото и опита да фокусира стрелките върху огромния стенен часовник.

Снощи пи повече, отколкото всеки друг път. Главата му се въртеше, краката отказваха да се подчиняват. Той нахлузи пантофи и заслиза по стръмната дървена стълба.

Гледката, която се разкри пред очите му, напомняше натрапчиво сцена от див уестърн. В центъра на помещението лежеше по корем омотан във въжета нещастник. Пленникът не помръдваше. Или се беше примирил със съдбата си, или просто беше изгубил желание да се съпротивлява.

Над него като лешояд кръжеше тъмна сянка. Мъчителят бе гол до кръста, бос, със стиснати юмруци и трескав поглед.

— Какво става тук? — Гласът прокънтя в тъмното помещение. Мъжът прекоси салона и дръпна завесите. Навън беше започнало да се развиделява.

Роко повдигна бавно покритото си с подутини лице. Благодетелят! Доведе го тук, за да го хвърли в ръцете на този палач. Младежът отпусна глава върху килима. Допирът изтръгна от гърдите му глухо стенание.

— Ще ми обясни ли някой какво става тук?

Роко забеляза как онзи, която цяло нощ издевателства над него, отстъпи назад. Виждаше само стъпалата му. Мъчителят направи още няколко крачки заднешком, спъна се в някаква табуретка, отвори вратата и хукна навън. Благодетелят се втурна след него. Роко остана сам.

Някъде над главата му заби часовник. Роко търпеливо отброи ударите. След три часа го чакаше среща с психоложката. Надяваше се дотогава някой да го освободи от въжетата. И самият той да успее да се измъкне от тази населена със зверове къща.

14

Погребението бе насрочено за десет сутринта. Делийски облече тъмен костюм, раирана вратовръзка и риза в наситен виолетов цвят. Огледа отражението си в огледалото и се запита дали облеклото му е достатъчно подходящо за случая. На опелото в черквата щяха да присъстват шепа хора. Семейството, роднини и неколцина съседи. Повечето от жителите на селото по това време на деня бяха на полето. Едва ли щяха да изоставят работата си, за да уважат церемонията.

Герасим Делийски хвърли последен поглед в огледалото, след това затърси ключовете. Беше изкарал тежка нощ. Настъпващият ден също се очертаваше да не е от леките.

Той заключи външната врата и се отправи към автомобила пред къщата. Към обяд щяха да се изсипят ония типове от столицата. Комисията по разследване на случая щеше да рови навсякъде. Да гледа под лупа всяка подробност. Преди това обаче се налагаше да погребе жертвата. Всъщност истинската причината, поради която се измъкваше от къщи преди да пропеят първи петли, беше върховната издънка в кариерата му. Петното в биографията му, което от днес нататък щеше да се размазва и да оставя грозни следи върху професионалната му чест.

Делийски поклати глава. Неоправдано предоверяване. Превишаване на правомощията. Безогледно нарушаване на закона. Обвиненията бяха напълно достатъчни, за да го принудят да си напише оставката.

Отпусна се тежко зад волана, завъртя ключа и пежото изрева. Трябваше да научи подробностите около бягството на чужденеца, преди да са го погнали чакалите. Да намери оправдание за постъпката си. Да се добере до сламка, за която да се улови. Да изрови смекчаващо вината обстоятелство. Не го ли открие, щяха да го разкъсат. А след това да хвърлят парчетата на изгладнелите песове.

Пежото пое по мъртвия път и спря пред вратата на чифлика. Лейтенантът се приведе и огледа притихналия двор. Всичко в къщата изглеждаше тихо, спокойно, смълчано.

Делийски въздъхна. Прекрасно знаеше, че привидната безметежност наоколо е само обичайното затишие пред буря.

15

Дарко гледаше с разширени от ужас очи видението пред себе си. Съзнанието му крещеше, че това, което вижда, е само безплътна сянка. Сетивата му отказваха да приемат очевидното. Младежът чуваше ясно думите, различаваше чертите, чувстваше тежката длан върху увисналите си рамене. Беше прекалено замаян, за да говори. Беше изплашен до смърт, за да се съпротивлява.

— Успокой се! — Шепотът опари ухото му. Нямаше намерение да се самозалъгва. Действителността около него се беше сринала. Беше се превърнала в руини. От няколко часа светът не беше същият.

Дарко задиша през устата. Сърцето му биеше бясно. Слепоочията му пулсираха. Бяха изминали само няколко часа, а той имаше усещането, че тази болка е стара. Че бодежът раздира сърцето му, откакто си помни. Той притвори очи.

Никога нямаше да свикне с празнотата. До вчера светът около него преливаше от багри. Беше пъстър и наситен с гласове. Днес съдбата го застави да мине от другата страна на линията. Там, където витае безмерна пустота, вечен мрак и студ. Дарко вдигна бавно клепачи. Навсякъде се стелеше убийствена сивота. Наоколо беше тягостно и зловещо.

Сянката разтърси рамото му.

— Всичко ще се оправи, повярвай ми!

Дарко се сепна. Не беше глупак, за да вярва. Нищо нямаше да е както преди.

— Да се приберем вкъщи!

Момчето поклати глава. Къщата се беше превърнала в гроб. Там се навърташе и убиецът. Делийски му обясни всичко. Онази отрепка, която се въргаляше върху пода, беше екзекуторът на баща му.

— Ела!

Дарко блъсна ръката, която стискаше рамото му.

— Ти си мъртъв, не разбираш ли? Мъртъв си! Не можеш нито да говориш, нито да бродиш в нощта с мен. Не можеш дори да се върнеш вкъщи. — Лицето му беше изкривено, гласът му се давеше в спазми, по страните му се стичаха сълзи.

Дарко хукна в тъмното.

Сянката се спусна стремглаво след него.

16

Герасим Делийски отмина таблото със звънците. Никога не беше известявал за пристигането си, нямаше да го направи и сега. Той бутна с юмрук вратата. Тежката желязна порта изскърца.

Лейтенантът провря тялото си през отвора и в мига, в който прекрачи прага, кучето показа гнилите си зъби само на педя от лицето му. Песът се метна върху гърдите му. Лапите на животното оставиха кални отпечатъци върху ревера на тъмния костюм.

— Отдавна трябваше да съм разкарал този пес оттук. — Делийски се опита да изчисти калта с ръкава, размаза петното, изруга и се отказа. Щеше да се занимае с това по-късно.

Кучето се мяташе настървено и се давеше в яростта си, неспособно да прогони неканения гост. Делийски огледа края на синджира. Надяваше се песът да остане там. На два метра от колибата. Той пристъпи малко по-уверено към вътрешността на двора. В къщата не се забелязваха признаци на живот. Прозорците бяха тъмни. Вратата…

Едва сега забеляза открехнатата врата. Забърза към входа и протегна ръка, но веднага отдръпна пръстите си.

Огледа внимателно тежкото дъбово дърво. Бутна с крак преградата. Пантите изскърцаха.

Той провря глава. Примига и присви очи. Пердетата бяха дръпнати. Наоколо цареше хаос.

Злокобно предчувствие проряза съзнанието му. Злодеят беше довършил започнатото. Беше отворил още една рана в сърцето на селото.

Делийски почувства как гневът го връхлита неудържимо. Грешката беше негова. Не биваше да оставя тези хора насаме със злосторника. Негов дълг беше да ги защити. Той пристъпи в разхвърленото помещение. Погледът му се плъзна по въргалящите се по пода вещи. Отскочи върху захвърлен върху килима нож. След това падна върху огромен вързоп, омотан здраво с въжета.

Лейтенантът стисна очи. Можеше да си представи какво се крие под раздърпаните завивки. Картината завладя съзнанието му и той не се опита дори да я прогони. Поредната жертва! Беше допуснал селото да запише в хрониките си поредната невинна жертва!

Делийски приклекна до тялото и повдигна края на плата. Почувства, че ръката му трепери. Че е неспособен да овладее ужаса, който завладя съзнанието му.

Приведе се и в следващия миг погледът му се сблъска с две мътни, налети с кръв очи.

17

На масата цареше потискащо мълчание. Никой не говореше. Единствено ударите на стенния часовник отброяваха равномерния бяг на секундите.

За мъжете в помещението времето беше спряло. Движенията бяха замрели в застинали жестове. Обясненията бяха заглъхнали в неизречени фрази.

Най-възрастният от присъстващите се размърда върху стола.

— Денят ще е труден. За всички нас.

Думите увиснаха във въздуха. Никой от останалите двама не даде знак, че се вълнува от изненадите на деня. След вчерашните събития всичко предстоящо изглеждаше бледо, блудкаво, безцветно.

— Адвокатът ще пристигне към обяд.

Роко вдигна поглед. Подутината под окото му беше добила морав оттенък. По челото зееха открити рани. Страните му бяха покрити с охлузвания.

— Искам да дойде някой от адвокатите на баща ми.

Изричаше тази фраза за милионен път, но никой не отдаваше значение на молбата му. Роко въздъхна. Беше благодарен на полицая, че дойде навреме и го освободи от въжетата. Нямаше представа как пазителят на реда беше узнал за опасността, която го грози, нито искаше да знае.

— Кога мога да разговарям с баща си?

Мъжът в другия край на масата въздъхна.

— Пристигането на чужд адвокат ще отнеме време. Освен това ще е необходим преводач.

— Баща ми ще се погрижи за всичко.

— Чудесно! Само че след два часа ще долетят ония типове от столицата. И баща ти не може да направи нищо по този въпрос.

Роко наведе глава. Този тук не беше наясно. Баща му можеше да направи много неща по всеки въпрос. Не съществуваше проблем на този свят, който родителите му да не са в състояние да уредят.

— Ще те откарам в управлението. Предполагам, че ченгетата ще искат да огледат колата, с която пристигна. Когато приключат, ще се обадя във фирмата за рентакар. Да дойдат да си я приберат.

— Смартфонът остана в жабката.

— Онези ще му се зарадват. — Домакинът бутна стола. — Ставай, че закъсняхме!

Роко се изправи с неохота. На входа благодетелят спря за миг, обърна се и размаха пръст по посока на съществото, което се погрижи лицето на Роко да изглежда като кървава пихтия.

— А ти се връщай в леглото! Когато приключа навън, ще се разправям с тебе.

Дарко не помръдна. Погледът му остана забит в чинията пред него.

Дължаха му обяснения. Всички. До един. И щеше да ги получи. Без да чака разрешение от когото и да било.

18

Никога през живота си Герасим Делийски не се беше чувствал толкова прозрачен и лек. Буреносните облаци над главата му се сгъстяваха, но той имаше усещането, че всичките му грижи са се стопили. Поглеждаше нетърпеливо часовника и броеше минутите до мига, в който ще цъфнат съдниците. Идваха да го разпънат, но щяха да останат разочаровани.

Делийски беше наясно, че хората от столицата нямаше изобщо да си мръднат пръста, ако загиналият не беше доверен човек на властта. Затова се вдигаше цялата тази олелия. Комисии. Разследвания. Търсене на отговорност. Не че виновникът не трябваше да си получи заслуженото. Трябваше и още как. Но всичко можеше да приключи мирно и тихо. Без медиен шум, пукотевици и звън на фанфари.

Лейтенантът потропа с пръсти върху бюрото. Подаръкът за началството стоеше заключен в съседната стая. Наистина, беше поочукан, пораздърпан и посмачкан след изминалата нощ, но колегите се бяха постарали следите от насилие да не бият на очи. Никой не можеше да обвини органите в каквото и да било. Бяха пипали чисто, цивилизовано, професионално. Друг беше свършил мръсната работа. Освен това, Роко сам се беше набутал между шамарите. Поне така твърдеше Дарко. А Делийски нямаше основание да не му вярва.

От коридора долетя шум от стъпки. Делийски изпъна гръб. Беше решил да посрещне удара прав. Вратата се отвори и посетителят я затръшна шумно зад гърба си.

— Минах насам, за да ти кажа няколко приказки…

— Не сега, брат. Повярвай ми, в момента е зверски напечено.

— Не само твоят задник се пече на огъня, Герасиме…

Делийски въздъхна. Прекрасно знаеше, че и този път ще отстъпи. Правеше го винаги, когато Гаврил го притиснеше до стената.

— Казвай! Какво те човърка пак.

— Следобед ще дойде адвокатът от столицата. Увериха ме, че е от най-добрите в държавата. Сигурно си го чувал.

— Не съм и не искам да го чувам.

Гаврил се приведе и опря длани върху бюрото на началника.

— Съветвам те да не бързаш да хвърляш момчето на хиените. Изчакай! Да не вземе да стане някоя грешка. Случи ли се нещо такова, баща му ще те разсипе. Ония от града ще си измият ръцете с тебе и ти ще опереш пешкира.

Устните на Делийски се извиха в уморена усмивка.

— Що не си гледаш гроздето, брат? Не ме учи как да си върша работата.

— Знаеш, че ме е грижа за теб. Все пак си приятел.

„От тия, дето ги има само в романите“ — помисли си Делийски. Беше убеден, че никой не си слага главата в торбата в името на едно голо приятелство. Лейтенантът стисна устни.

— Знаеш ли какво не разбирам? Защо си буташ таралеж в гащите. Това богаташко копеле е виновно за смъртта на един човек. И ще си плати. Който и да е баща му. И колкото и да е натрупал в сметките си.

Гаврил се изправи и посегна към бравата.

— Просто задръж топката! Не бързай! Остави онези отгоре да си цапат ръцете.

— Случаят е кристалночист. Чакам само хлапето да си признае. И да ме светне кой го е пратил тук.

Гаврил присви очи.

— Трябва да навиеш ръкави и да бръкнеш по-дълбоко в историята. Не гледай само уликите, които плуват на повърхността!

— Не става. Времето ме притиска. Събитията препускат. Разкритията ме изпреварват.

— И все пак се пази развръзката да не те завари неподготвен.

Делийски размаха ръка.

— Не ме мисли. Предвидил съм всичко… Дарко как е? — смени неочаквано темата той.

Гаврил не отговори. Натисна дръжката и излезе. Лейтенантът остана сам.

През последното денонощие Гаврил се беше преобразил. Беше станал подозрително настойчив, досадно упорит и тревожно самоуверен.

Делийски потърси цигара. Приятелят му вършеше необясними неща. Взимаше прибързани решения, говореше възбудено, изричаше порой от заплахи. Лейтенантът зарови в чекмеджето и напипа запалката.

Трябваше да научи какво се крие зад това поведение. И щеше да го направи. Ако не днес, то най-късно утре.

Делийски се изправи и отвори прозореца.

Нямаше намерение да тъне в загадки. Да се дави в предположения. Гаврил му дължеше обяснение. И щеше да го получи. Каквото и да му струва това.

19

Гълъбина Гъдева беше свикнала да става рано. Лягаше с кокошките и се измъкваше от леглото, преди да пропеят първи петли. Спазваше строго този режим и рядко допускаше изключения. Всъщност, така или иначе, вечер нямаше какво друго да прави. На сутринта обаче я чакаше работа. А Гълъбина държеше на работата си, както на нищо друго на света.

Преди четиринадесет години Гъдева извоюва честно университетската си диплома. И след като усилията й да се омъжи за който и да е от колегите в града не се увенчаха с успех, новоизлюпената психоложка се завърна пораженски в родния край. Решението взеха други вместо нея, но Гълъбина се зае да преосмисли приоритетите и да погледне на завръщането си откъм добрата страна. Тук хората я знаеха. И въпреки че от дете беше дръпната и несговорчива, с времето селяните свикнаха да й се доверяват.

Работата в полицията не беше мечтата на живота й, но й осигуряваше заплата и завидна доза самочувствие. Освен това, хората се отнасяха към нея с уважение. Въпреки че с всяка измината година свободните мъже в градеца се вписваха в категорията на изчезващите видове, Гълъбина не се отказваше от намерението да създаде семейство. Истината е, че досега не се беше намерил смелчага, който да дръзне да я ухажва. Но и самата тя не беше склонна да се задоволи с каквото и да е. Изборът й трябваше да е съобразен с годините, социалния статус, материалното състояние и оценката за интелектуалните възможности.

Гълъбина беше наясно, че мъжете изпитват към нея смесица от смътен страх и неосъзнато почитание. Затова избягваха компанията й и почти никога не се навъртаха около къщата й. Единственият, който бе успял да се пребори с този типично мъжки комплекс, беше шефът на полицията Делийски. Преди четири години обаче, тъкмо когато бяха започнали да стават близки, в града ненадейно пристигна разглезена празноглава кукла, която освен че зае мястото на пенсиониралата се учителка по литература, веднага грабна умовете на мъжкото население. За съжаление, скоро стана ясно, че шефът на полицията също принадлежи към тази достойна за съжаление категория.

След бърз флирт, който не остана извън обсега на обществения интерес, една сутрин столичанката се събуди, окичена със званието „многоуважаемата госпожа Делийска“. Истината е, че даскалицата така и не успя да се порадва на тази чест. Няколко месеца по-късно напусна не само училището, но и къщата на началника. И се върна там, откъдето беше дошла.

Злите езици твърдяха, че причината за това скандално решение се криела в дългогодишната връзка на лейтенантшата с известен столичен художник. Колкото и да не го признаваше, госпожица Гъдева все още изпитваше тайно задоволство, когато съселяните подхранваха мълвата. В такива моменти Гълъбина имаше усещането, че съдбата великодушно й подава ръка. Но тя отказваше да я поеме, защото се чувстваше огорчена, обидена и унизена. Освен това, дълбоко в душата й се загнезди желанието да покаже на господин началника, че мъжете не са нищо друго, освен жалки безмозъчни същества, които човек с чиста съвест трябва да подритва, когато се изпречат на пътя му.

Тази сутрин Гълъбина се надигна от леглото по-рано от обикновено. През цялата нощ спа неспокойно, става няколко пъти да пие подсладена вода, накрая реши, че съзнанието й няма да издържи на този натиск. Беше безсмислено да блъска мислите си в бетонени стени. Знаеше прекрасно отговора. Вместо да й дари покой обаче, прозрението разстрои безмилостно душевния й мир.

В осем Гълъбина трябваше да се срещне отново с онова разглезено и необщително същество, което от първия миг на пристигането си в града предизвика объркване и смут. Резултатът от първата среща беше плачевен. Двамата не успяха да намерят общ език, нито да изпитат доверие един към друг. Гледаха се дълго и изпитателно, разговорът зацикляше на всяка фраза, а и онзи демонстрираше без притеснение презрението си. Днес обаче госпожица Гъдева беше намислила да му стъпи на врата.

Психоложката беше убедена, че нощта, прекарана в килията, е поизбистрила мозъка на хлапака. Четирите голи стени със сигурност го бяха направили по-сговорчив. Така че само след два часа щеше да накара онзи пикльо да проговори. Щеше да подходи към чужденеца строго, методично, и без капчица съчувствие.

Гълъбина среса набързо червеникавата си коса, грабна чантата и заключи вратата. Не биваше да изпуска автобуса в шест. Щеше да пристигне рано, но предстоящата среща я изпълваше с възбуда.

Тя се усмихна на отражението си в стъклото. Роко Рочели не беше просто поредният костелив орех в кариерата й. Той беше реваншът, за който Гълъбина Гъдева отдавна мечтаеше…

20

Бяха трима и не говореха. Въртяха се из кабинета като охранени мухи, сумтяха и се опитваха да гледат строго. Разлистваха с неохота купища досиета, хвърляха по едно око към екрана на компютъра и към обяд се натовариха на служебната тойота и потеглиха по мъртвия път. Освен усещането за досада, отнесоха със себе си и флаша с показанията на обвиняемия.

Делийски почувства как от гърба му се стовари премазваща тежест. Беше доволен, че не надникнаха в клетката. Хлапакът се въртеше из килията като диво животно. Адвокатът му все още не се беше появил.

Лейтенантът погледна часовника. Господата с навъсените физиономии не си направиха труда да отскочат дори до мястото на пожара. Не пожелаха да зърнат обгорената земя. Нито уважиха с присъствието си ритуала на погребението.

Делийски отвори широко прозореца и пое дълбока глътка въздух. Лъхна го мирис на окосена трева. Опелото мина набързо. На гробището отидоха само най-близките. Веднага след това той се изниза, уверявайки, че го чака неотложна работа. Истината е, че искаше да си спести сцените в дома на покойника. До този миг никой от кръга на семейството не попита къде се намира виновникът. Никой не се закани, никой не настоя за бърза справедливост. Всички знаеха, че има кой да се погрижи за това.

Лейтенантът разкопча горното копче на ризата. Налагаше се малкият да си признае. Нямаше защо да упорства. Гаврил също трябваше да се откаже от ролята на покровител. Приятелят му можеше да си навлече някоя беля, помагайки на злосторника да избяга от лапите на правосъдието.

Герасим Делийски затвори прозореца. Грабна ключа от колата и тресна вратата на кабинета. Не го свърташе между тези стени. Имаше нужда от чист въздух. Той настъпи газта и отпраши към селото. Гаврил му дължеше обяснение. И едва ли съществуваше по-подходящ момент да уредят тази сметка.

21

Предложението й се стори толкова необичайно, че в първия момент Гълъбина не повярва на ушите си. Винаги тайно беше мечтала за подобна възможност, но дълбоко в себе си знаеше, че подобни надежди не са нищо друго, освен празни химери.

Психоложката тръсна глава и намести едрото си тяло върху предната седалка на автобуса. Денят беше започнал лошо. Рано сутринта Делийски я изненада с новината, че срещата с чужденчето се отлага. Не обясни защо. Няколко часа по-късно Гълъбина сама разбра причината. Дежурният на входа, неин съселянин, който с нетърпение очакваше пенсионирането си, й довери, че задържаният прекарал нощта извън килията. Този факт първоначално я обърка, след това потвърди съмненията й. И съвсем естествено породи в душата й куп нови догадки.

Мъглата около случая се сгъсти, когато малко преди обяд в кабинета нахлу Гаврил. Не поздрави, не я попита нищо, свързано с работата, времето или пожара, просто настоя психоложката да намине към дома му. Срещата трая по-малко от минута и Гълъбина все още не можеше да открие какво се крие зад тази неочаквана молба. Затова реши да не губи време и да установи на място причините за необичайната покана.

Автобусът направи рязък завой и Гълъбина се надигна от седалката. Беше единственият пътник в този час на деня. Тя стъпи върху асфалта, вратата зад гърба й се затвори с трясък, машината изрева и след миг госпожица Гъдева остана сама под сянката на китната черница в центъра на притихналата чаршия.

Тя приглади роклята, прибра на кок червеникавата си коса и заизкачва бавно склона. До къщата на Гаврил имаше немалко път. Този четвърт час й беше необходим, за да обмисли стратегията си.

Гълъбина отхвърли молбата на горския, който я застигна с каруцата и предложи да я откара до чифлика. Кимна едва забележима на леля Роска, магазинерката, и отмина равнодушно врявата, която вдигаха група малчугани, скупчени край чешмата пред черквата. При други обстоятелства на драго сърце би побъбрила с продавачката в магазина, защото леля Роска беше най-осведоменият човек в селото. Освен това, за нищо на света не би оставила калпазаните да вилнеят пред входа на храма. Но този път мислите на Гълъбина бяха заети с нещо много по-важно. Тя спря да си поеме дъх, избърса с кърпа потта от лицето и пое отново нагоре.

Огромната двукатова къща бе кацнала на склона, притулена зад кичестите клони на овошките. Гълъбина доближи масивната дървена порта, поколеба се за миг, след това натисна звънеца. От таблото се разнесе ръмжащ звук. Гостенката бутна тежката врата и прекрачи прага.

Дворът изглеждаше необичайно пуст. Гостенката изчака близо минута, след това закрачи към къщата. Гаврил не излезе да я посрещне и това несъмнено беше проява на нелюбезност. Но психоложката щеше да преглътне и този горчив залък. Не биваше да разреши незначителни подробности да я отклоняват от целта.

Тя спря пред входа и надникна през прозорчето на кухнята. Помещението тънеше в мрак. Гълъбина повдигна юмрук, за да почука, но в този миг до слуха й долетя шепот, който накара ръката й да застине във въздуха. Гостенката се огледа, след това долепи ухо до дървото.

Гласовете бяха едва доловими, думите кратки и откъслечни. Гълъбина преглътна неспокойно. Беше дошла в неподходящ момент. Тя усети, че гърдите й се повдигат учестено. Може би най-разумно беше да обърне гръб и да се измъкне на пръсти. Но някаква незнайна сила я държеше прилепена до вратата. Чувстваше се изцяло погълната от фразите, които долитаха отвътре.

Гълъбина опря отново тялото си върху дървото и този миг чу ръмженето на приближаващ автомобил. Тя се отдръпна и приглади косата си.

И насън можеше да разпознае гласовете в къщата. Въпросът беше, какво прави тази нагла личност в дома на Гаврил. И защо Герев се бави да посрещне гостенката, която сам покани.

Гълъбина се огледа. Нямаше намерение да бяга. Щеше да узнае продължението. Истината й беше необходима, за да посрещне с достойнство предизвикателството, пред което се готвеше да я изправи добрият Гаврил Герев.

22

Мълвата, че Герев има пръст в убийството, плъзна из селото със скоростта на горски пожар. Мястото, откъдето изпълзя слуха, беше кръчмата на площада. За първи път от много време насам в четири следобед почти всички маси бяха заети. Кръчмарката, стрина Геновева или Вева, както свойски я наричаха клиентите, се опитваше всячески да усмири страстите. Това обаче не беше лесна работа за човек, намиращ се в компанията на дузина разгневени мъже.

Повечето от присъстващите току-що се бяха върнали от полето. Бяха уморени, но жадни за разкрития. По-кротките клатеха невярващо глава, по-равнодушните надигаха безмълвно бутилките с бира. Както можеше да се очаква, най-неудържими бяха противниците на Гаврил. Случаят им развързваше ръцете да наливат на воля масло в огъня.

За никого не беше тайна, че Гаврил и покойникът имаха стари сметки за уреждане. Това даваше допълнителна храна за клюки и недвусмислени подмятания.

Страстите се бяха нажежили до крайност, когато изведнъж глъчката в кръчмата замря. Стрина Вева извърна глава и веднага разбра причината за внезапното сконфузване.

На прага стърчеше лейтенант Делийски. Новодошлият огледа под вежди присъстващите, след това придърпа най-близкия стол.

— Какво ще пиеш, началник? — Кръчмарката избърса масата с мръсна кърпа и зачака търпеливо поръчката.

— Направи ми едно силно кафе. С повечко захар.

— Кафе по това време? Не е ли по-добре да хвърля върху скарата някое кебапче? Ще ти изпека и хляб, ще го поръся и с джинджър, както го обичаш. — Геновева бе изучила не само навиците, но и вкусовете на началника. Предпочитанията на клиент като Делийски бяха неизменна част от работата й. И именно тази част представляваше колоната, която крепеше бизнеса на повърхността и не му разрешаваше да потъне.

— Не съм гладен. Кафето е достатъчно.

Геновева повдигна рамене и се отдалечи. Откакто госпожа учителката подви опашка и се изнесе, началникът се промени. Стана мрачен и несговорлив. Затвори се в дома си и рядко напускаше къщата. Герасим Делийски по природа беше весел човек, но разводът остави грозен белег в душата му.

— Господин началник, истина ли е, че Герев го е замислял отдавна?

Делийски вдигна глава.

— Какво е замислял?

— Да се отърве от онзи, който цял живот му мъти водата…

— Кой ви пълни главите с тия небивалици? — Гласът на лейтенанта накара дори най-настървените да се снишат над чашите.

— Доносника и Дезертьора са чули всичко с ушите си…

Лейтенантът въздъхна.

— Не ми се слушат глупости…

Той отпи от кафето, което стрина Вева остави пред него, и попита уморено:

— Някой виждал ли е Гаврил?

Въпросът отприщи напрежението в опушеното сумрачно помещение. Чуха се възклицания, издрънчаха бутилки, изскърцаха столове.

— Виждаш ли, че и ти си тръгнал по тая следа? — подхвърли съсухрен старец, доволен, че най-после са хванали началника натясно.

— Знаеш кой е истинският виновник, нали? Но само ни хвърляш прах в очите.

— Ясно е какво сте намислили. — Гласът долетя от тъмния ъгъл на помещението. — Онова хлапе да опере пешкира. Само че има свидетели.

— Я по-кротко! — Лейтенантът изгледа строго тълпата от съдници. Бутна с лакът чашката с кафето и порцеланът се залюля. Стрина Вева смъмри навъсено подстрекателите, след това се оттегли зад тезгяха.

— Оставете следователите да си вършат работата. И престанете да бълвате измислици. Така само пречите на разследването.

— Не са ви виновни слуховете — изрепчи се наперен младок, който наскоро бе купил къща в селото. — Ако не прекарваше времето си, заключен вкъщи, щеше да знаеш, че са видели Гаврил да брои пари на хлапето…

Делийски трепна. Мразеше другите да знаят нещо, за което той самият нямаше и представа.

— Защо мислиш му е набутал банкнотите в ръцете? За да свърши мръсната работа. Само че чужденецът не успя да се измъкне и сега трябва да си признае. И виновникът да си получи заслуженото.

Лейтенантът махна с ръка и се изправи. С тези тук не можеше да излезе наглава. Той остави шепа монети до чинийката с кафето и излезе. Нямаше повече работа в тази дупка. Кръчмата се беше превърнала в гнездо на оси.

Герасим Делийски присви очи и се вторачи в къщата на хълма. Гаврил беше потънал вдън земя. Лейтенантът потърси цигара. Може би трябваше да намине към докторския кабинет. Там със сигурност можеха да го осведомят къде се подвизава старият му приятел. Ако беше малко по-настойчив, не беше изключено да узнае дори какво свързва хлапака с Гаврил. И защо всички в селото сочат с пръст невинния и крещят в един глас: „Дръжте виновника!“.

23

Гълъбина Гъдева не мина по улицата, която водеше към площада, а избра тясна стръмна пътека, която се спускаше край реката. Спря за миг край върбите да събере мислите си, след това забърза отново по склона.

По всичко личеше, че Гаврил не беше очаквал психоложката да откликне толкова скоро на молбата му. Но тази подробност в момента беше без значение. По-важното бе друго. Когато автомобилът на Делийски спря пред чифлика и лейтенантът цъфна в двора, Дарко обясни доста припряно, че баща му излязъл призори и не се е връщал дори за обяд. Гълъбина чу разговора, свряна между гредите в стария плевник. Истински късмет бе, че господин началникът не надуши присъствието й.

Гълъбина опря гръб в каменната ограда на гробището. Сърцето й биеше учестено, ушите й бучаха. Беше ясно защо Дарко побърза да отпрати лейтенанта. За да прикрие присъствието на онази нагла персона, която се подвизаваше в къщата. Гълъбина сбръчка дебелите си вежди. Отдавна подозираше, че онези двамата имат вземане-даване. Сега случката просто потвърди съмненията й.

Тя спря пред вратата на църквата и бутна ниската сводеста порта. Приведе глава и слезе по стъпалата. Трябваше да поговори със свещеника. Отецът беше мъдър човек. Можеше да й даде съвет, който да я изведе от мъглата, в която се луташе.

На прага я лъхна хлад. Гълъбина притаи дъх. Свещеникът не беше сам. Тя приближи на пръсти и различи две удължени сенки зад колоната вдясно от олтара.

Имаше чувството, че диша прекалено шумно. Че дъхът й кънти в тишината и се удря в голите стени. Гълъбина задържа въздуха в гърдите си. До слуха й долетя задъхан шепот, приглушено ридание, стон. Тя долепи гърди до колоната. Студът на камъка прониза тялото й.

Думите, които долови, накараха дъхът й да спре. Гълъбина прехапа долната устна до кръв. Значи всичко беше истина…

Тя заобиколи крадешком колоната, мина покрай редицата изкорубени столове, прокара гръб по избелелите стенописи и постави крак върху ниското стъпало.

Звънът на камбаната се удари в каменните стени и накара сърцето й да подскочи. Гълъбина изскочи на светло и хукна по улицата.

Само преди секунда беше разяждана от съмнения. Но по някаква странна приумица случайността й подхвърли признанието, което отдавна се страхуваше да чуе.

24

Делийски беше убеден, че долови гласа на Найла миг преди да почука на вратата в къщата. Появата на Дарко на прага го изненада. Момчето беше преживяло силен шок. Не очакваше да го завари на крак.

Лицето на Дарко изглеждаше стряскащо бледо. Клепачите му бяха подпухнали, очите бяха мътни и плувнали във влага. Младежът изричаше думите припряно и като че ли нямаше търпение да се отърве от присъствието на неканения гост.

Делийски реши да не издевателства над крехката психика на младия Герев. Сбогува се набързо и отпраши към кръчмата на площада. Там не успя дори да допие кафето си. Селяните се нахвърлиха върху него като оси. Не че покойникът беше любимец на селото. Просто Гаврил имаше навика да привлича всеобщата завист. Само че този път ставаше въпрос за престъпление. И неизвестно защо същият този Гаврил правеше всичко възможно да заеме в очите на съселяните си мястото на обвиняемия.

Делийски зави покрай новата жълта постройка, която се издигаше срещу входа на парка. Огледа с гордост двете крила, наподобяващи изящни островърхи кули. Прозорците представляваха високи тесни аркади. Лейтенантът поклати глава. Здравната служба беше най-модерната сграда в района. Строителството и оборудването й обаче струваха немалко пари и също толкова усилия от страна на най-влиятелните жители на селото.

Той бутна вратата и изкачи стълбите на бегом. Коридорът пустееше. Пред лекарския кабинет нямаше жива душа.

Лейтенантът почука, заслуша се, не чу отговор, натисна бравата, но вратата не поддаде. Спусна се обратно по миришещото на хлор стълбище, заобиколи овалния зид и надникна в задния двор.

Прозорците на докторския апартамент бяха широко отворени. Отвътре долиташе аромат на чай от горски треви.

Делийски прекоси градината и почука по стъклото на прозореца. След миг в очертанията на рамката изникна фигурата на високо чернооко момиче.

— Извинявай, че идвам в такъв час, но работата не търпи отлагане…

Момичето изгледа изпитателно неочаквания посетител.

— Да се облека и идвам. Нали нямате против да седнем в градината?

Лейтенантът се засмя.

— Стига да е сигурно, че никой няма да ни чуе.

— В това село никой за нищо не може да е сигурен…

Младата жена обърна гръб и потъна във вътрешността на стаята. Лейтенантът се настани на пейката под прозореца и зарови в джоба за цигара.

Може би тази хлапачка беше права. Човек трябва да си отваря очите на четири. А в последно време неговите като че ли бяха постоянно затворени.

25

Думите кънтяха в ушите й като оглушителен звън на камбана. Бяха ясни, отчетливи, понятни. Гълъбина почти тичаше по каменната улица към долния край на селото. Краката й се движеха с усилие, слепоочията й пулсираха до пръсване.

Психоложката зави покрай мандрата и опря гръб в масивната каменна ограда. Постоя неподвижно няколко секунди, след това усети студенината на цимента да пълзи по тялото й.

Беше потна, изтощена и изплашена. От тъмно беше на крак, но точно в този миг й се стори безумие да се затвори сама между стените на празната си къща.

До слуха й долетя поскърцването на приближаваща каруца и тя се спусна към дерето. Нямаше представа къде отива. Улицата извеждаше към долчинката и психоложката забърза безцелно натам. Нямаше желание да разговаря със съседи, да среща съселяни, да слуша безсмислените брътвежи на стари познайници. Съзнанието й беше заето с една-единствена мисъл и Гълъбина не можеше да се пребори с нея. В крайна сметка винаги, където има пушек, нещо гори. Разговорът, който неволно дочу в храма, потвърждаваше тази стара като света истина.

Тя спря да си поеме дъх. Мълвата беше достигнала и до нейните уши, но слухът звучеше нелепо. Зад приказките на селяните прозираше зле скроена интрига. И сега, изведнъж…

Тя махна с ръка, за да прогони объркването, което я владееше. Въпреки това съмнението продължи да дълбае съзнанието й. Гълъбина чу ромона на потока и се огледа. Тук, сред избуялите треви и плетениците от храсти можеше да подреди мислите си. Тя притвори очи. Шепотът в сумрака на храма прозвуча отново в ушите й. Приглушен, поверителен, разтърсващ. Искрен и без нотка на разкаяние.

Рамото й закачи сух клон и Гълъбина издърпа нервно трънливия глог. Даде си сметка, че там, горе, на хълма, постъпи необмислено. Не биваше да бяга. Трябваше да изчака Гаврил да се прибере и да чуе молбата му.

Тя избърса с длан челото си. Случаят й подхвърли златен шанс. Присъствието на онази натрапница обаче замъгли съзнанието й. Не й даде възможност да размисли трезво.

Гълъбина издърпа дълъг бодил, закачен за ръкава на роклята. Постави крак върху плосък камък в средата на потока и обувката й потъна в калта на отсрещния бряг. Тя избърса подметката в сноп мокра трева.

Налагаше се да побърза. След час щеше да започне да приижда добитъкът. Улиците щяха да се наводнят с животни, с любопитни, с безделници.

Тя изкачи задъхано стъпалата от ронеща се пръст. Знаеше какво да направи. Щеше да се отбие вкъщи, да освежи лицето си, да смени роклята и да изкатери отново баира до фермата на Гаврил. Съдбата й разкриваше възможност, която не биваше да отблъсква.

Психоложката се измъкна от дерето и закрачи по нажежения асфалт. Горещият следобеден въздух облъхна лицето й. Гълъбина облиза пресъхналите си устни. Думите, които дочу в черквата, бяха признание на човек, който няма намерение да се отказва от грешките си. Точно сега беше моментът тя да се появи на сцената. Гаврил имаше нужда от изповедник, пред когото да излее душата си.

Гълъбина се усмихна. Какво по-завидна роля за една жена от тази на довереника?

26

Найла Фурера взе дипломата си от медицинския факултет в столицата преди по-малко от година и въпреки горещите увещания на майка й да продължи образованието си в чужбина, реши, че е време да прибере учебниците и да се хвърли направо в дълбоките води на професията.

Когато съобщи на близките си за намерението да заеме мястото на пенсиониралия се селски лекар, майка й изпадна в тежка емоционална криза, която така и не успя да преодолее напълно.

Решението на Найла беше предшествано от две важни събития. Бракът на майка й с млад новоизлюпен депутат. И раздялата на самата Найла със също така млад и надежден, но за сметка на това болезнено амбициозен бъдещ лекар, който гледаше устремено на запад и не искаше и да чуе за селски болести и провинциални проблеми.

Селото от своя страна отказа категорично да види в лицето на колумбийката своя бъдещ спасител. От пристигането на красавицата изтече немалко вода, но хората упорито пътуваха до града, предпочитайки да се доверят на грижите на каления в битки болничен персонал, отколкото да се оставят в нежните ръце на младата чаровна чужденка.

Истината е, че Делийски неведнъж бе подхвърлял упреци към съседи и приятели, уверявайки ги колко време, усилия и нерви ще си спестят, ако прекрачат прага на новата здравна служба. Но повечето бяха твърдоглави и продължаваха да тичат до града като непокорни коне с капаци.

След като госпожа Делийска хладнокръвно напусна семейното огнище, господин началникът няколко пъти прибягва до грижите на младата докторка. В началото селяните шушукаха, че нарочно си измислял болежки, за да наминава по-често към кабинета на чужденката. През пролетта обаче лейтенантът остана близо седмица в болницата с тревожна аритмия. Този факт запуши устите на най-приказливите и им даде да разберат, че със здравето на шефа шега не бива.

Госпожица Фурера се появи по пътеката, облечена в късо бюстие, което повече разкриваше, отколкото да прикрива здравата мускулатура на корема й. Част от бедрата на колумбийката бяха покрити със собственоръчно изрязаните крачоли на панталона.

Делийски огледа стройната фигура, стегнатия корем и дългите като на газела крака и се запита какво повече, по дяволите, искат тези невежи селяни от една наскоро дипломирала се докторка.

— На какво дължа честта на посещението, лейтенант? — изрече приглушено Найла, настанявайки се върху дървената пейка на прилично разстояние от госта.

— Когато сме само двамата, можеш да ме наричаш Герасим.

Устните на Найла се извиха в многозначителна усмивка.

— А знаете ли как ви наричам, когато съм сама?

В погледа на лейтенанта проблесна изненада.

— Нямах представа, че занимаваш красивата си глава с мисли за скучна персона като мен…

Найла сви едрите си устни и се засмя.

— Нямате представа от много други неща, които стават тук, лейтенант…

Делийски се запита дали съзнателно го предизвиква или просто иска да отклони вниманието му от това, за което беше дошъл.

— Именно затова съм тук — изрече поверително той. — За да ми отвориш очите…

Найла вирна нос.

— Плащат ми, за да лекувам. Не да следя кой какво върши. Ако не се лъжа, това е ваша работа.

Делийски кимна и сведе глава. Какво правеше тази хитруша само преди час в къщата на Гаврил? И защо Дарко се постара присъствието й там да остане незабелязано?

— Та как ме наричаш, когато се отдаваш на фриволни мисли?

Найла се поколеба.

— Наричам ви господин Сладурски — изрече тя като дете, от което изтръгват насила признание. Приближи длан до лицето си и даде воля на смеха си. След това изведнъж доби строг вид и размаха закачливо показалец.

— Обещайте да не се сърдите!

— Далече съм от подобно намерение. Всъщност, с какво съм заслужил това… мило прозвище?

Найла вдигна към небето тъмните си очи.

— Ами, винаги сте един такъв любезен, внимателен, галантен…

Делийски беше в състояние да изброи куп опровержения на тези оценки, но бързаше. А и беше дошъл за друго.

— Личи, че наблюденията ти са съвсем повърхностни — отбеляза развеселен той. — За да не тънеш в заблуда, трябва по-често да даваш ухо на слуховете, които се ширят по мой адрес.

Найла нацупи устни.

— Слуховете са грозно нещо.

Делийски кимна отново и се загледа в божурите, които надничаха любопитно от другата страна на пътеката.

— Тези дни се случиха неприятни неща… — изрече той, за да напомни, че посещението му има друга цел. — Знаеш, пожарът, онази нелепа смърт, погребението… — Лейтенантът млъкна. — Хората от града са убедени, че става въпрос за престъпление…

Делийски изчака думите му да отшумят. Найла не помръдна. Гостът сплете пръсти и заби поглед в земята. Не виждаше изражението върху лицето на събеседницата си. Чуваше единствено равномерното й дишане.

— Вие какво смятате? — попита приглушено докторката.

Той вдигна глава.

— Истината е, че не разполагам с достатъчно доказателства, за да изградя убедителна версия за случилото се. Трябва да ти призная, че някои неща ме смущават…

— В такъв случай, не избързвайте със заключенията.

Лейтенантът трепна. Найла беше вторият човек за деня след Гаврил, който го съветваше да преосмисли фактите. Да види случилото се в друга светлина.

— Точно тук ще ми е нужна помощта ти… — подхвърли небрежно той. Найла обаче усети стръвта и побърза да се отдръпне.

— Не съм добра в предположенията, лейтенант. Нито в заключенията.

Делийски въздъхна. Не биваше да я плаши. Направеше ли го, момичето щеше да се скрие в черупката си. Тогава нямаше да успее да изтръгне нищо от красивата й уста.

— Тревожа се за Дарко. С Гаврил сме приятели от векове. Знам момчето от такова хлапе. — Герасим посочи на педя от земята. Изражението на Найла остана непроницаемо.

— Малкият е бил убеден, че баща му е мъртъв. Видял е трупа с очите си. Оттогава не е на себе си.

— Още днес ще намина да го видя. — Гласът на чужденката прозвуча безизразно. — Ако смятате, че това е начинът, по който ще помогна, ще го направя с удоволствие. В края на краищата, затова съм тук. За да се грижа за хората.

Делийски се запита дали да продължи да я притиска или да я остави с впечатлението, че наистина е дошъл да разговарят за нещо толкова благородно като разклатения душевен мир на хлапака Дарко. Колкото и да се опитваше обаче, лейтенантът не можеше да се отърве от усещането, че събеседницата му премълча факта за присъствието си в къщата на Гаврил, за да прикрие нещо. Или някого.

— Виждала ли си Гаврил? — попита неочаквано той. — Търся го от сутринта.

Найла поклати глава. Гостът се изправи.

— В такъв случай е време да вървя.

Найла придърпа към талията късото бюстие.

— Привечер ще намина да видя момчето. Не се безпокойте, ще се оправи.

Делийски въздъхна. В момента Дарко беше най-малкият му проблем. Толкова други облаци се бяха скупчили над главата му.

Той кимна и се отправи към вратата на градината. Найла остана загледана в широкия му гръб.

Този приятел дойде с намерението да я поразпита. Тръгна си обаче с празни ръце.

Докторката се прибра в заляната от следобедното слънце стая. Постоя за миг, заслушана в тишината наоколо, след това грабна телефона.

Трябваше да извести за посещението на господин началника. Каквато и да беше целта на визитата, Найла беше длъжна да предупреди. В живота съществуваха правила за оцеляване. Едно от най-важните гласеше: „Противникът никога не бива да те изненадва в гръб“.

27

Роко стискаше отчаяно глава между дланите си и правеше нечовешки усилия да не разреши на психиката си да се срине. Опитваше се да осмисли това, което само преди минута чу, но съзнанието му отказваше категорично да подреди фактите в логичен ред.

Младежът впери празен поглед в стената пред себе си. Някакви безмозъчни същества се опитваха да му лепнат идиотско обвинение. Да му припишат злодеяние, което не беше извършил. Да го накарат да отговоря за престъпление, на което стана свидетел и то отдалече. И за което същите тези малоумници твърдяха, че съществували свидетели.

Чужденецът изгледа неразбиращо костюмирания тип, който събираше разпилените по масата книжа. Адвокатът, който Гаврил домъкна от столицата, се готвеше да го остави да се дави сам.

Роко изстена. Някакви кретени се опитваха да подменят действителността. Да придадат съвсем различна окраска на фактите. Да прикрият истинските виновници и да хвърлят беззащитен наивник като него в клетката с хищниците.

Адвокатът погледна скъпия ролекс върху китката на ръката си.

— Утре в десет ще съм отново тук. Ако има проблем, ще поддържаме връзка по телефона.

Устните на Роко се извиха в измъчена усмивка.

— По кой телефон? По оня, дето го прибраха ченгетата ли?

— Ако се наложи, ще ме потърси Гаврил.

Роко блъсна стола назад.

— Какво му пука на твоя Гаврил дали ще спася нещастната си кожа?

Адвокатът заключи куфарчето и закопча ръкавите на безупречно бялата си риза.

— Съветвам те да не се репчиш пред ченгетата.

Роко подсмръкна.

— Може би трябва да съм им благодарен, че ми дават храна и подслон?

— Ако погледнеш на случилото се като на дребна авантюра, ще се почувстваш значително по-добре. А, и още нещо… — Господинът с куфарчето вдигна показалец, за да спре ехидните забележки, с които се готвеше да го засипе младежът.

— Не ритай срещу Гаврил! В момента е единственият, който вярва в невинността ти. Освен това, Герев прави всичко възможно да ти осигури достойна зашита.

— Знаеш ли, пет пари не давам за твоя Герев. Искам да кацнат тук адвокатите на баща ми.

Защитникът се приведе към покритото с оттоци лице на задържания.

— Единственото, което могат да свършат адвокатите на баща ти в момента, е да правят калабалък наоколо. — Костюмираният погледна отново ролекса. — Повтарям ти за последен път и тръгвам, защото имам и друга работа. Искам те смирен. Ще говориш само, когато ти разреша. Налягай си парцалите и благодари на съдбата, че ти изпрати Гаврил.

„Никаква съдба!“ — поиска да се озъби Роко. „Майка ми ме изпрати в това идиотско село.“ — но докато отвори уста, адвокатът вече затваряше вратата зад гърба си.

Младежът въздъхна. Този тип го съветваше да прояви търпение, но самият той не беше свикнал да се примирява. Заставяше го да мълчи, когато най-съкровеното му желание беше да крещи. Поставяше условия, които клиентът не беше готов да приеме.

Роко изрита равната стена. Докога смятаха да го държат в тази клетка? Бяха прекъснали връзката му със света. Влизаха, излизаха, задаваха тъпи въпроси и изчезваха зад здраво заключената врата. Добрякът Гаврил също се беше запилял нанякъде. Не се беше мяркал пред погледа му от сутринта.

Роко се отпусна върху кривия стол. Започваше да му писва от тази игра на нерви. На котки и мишки. На дебнене, изчакване, ослушване.

Той чу превъртането на ключа. Прекрасно! Тази нощ щеше да е скъп гост на господа ченгетата. В програмата бе включена вечеря, а след това порой от кошмари върху тясното легло.

Той се отпусна върху дюшека. Молеше се единствено да запази спокойствие. Разумът да не му изневери. И да не извърши глупост, за която после горчиво да съжалява.

28

Гълъбина Гъдева приглади полата върху едрите си бедра и почука отчетливо върху дебелата махагонова врата. Този път беше обмислила всяка стъпка, всяка дума, всеки жест. Никакви непредвидени обстоятелства не бяха в състояние да объркат стройно изградения й план.

Тя изчака няколко секунди, загледана във фигурите върху масивното дърво. Прозорците бяха тъмни, но навън все още не се беше смрачило. Неочаквано вратата се разтвори и Гълъбина се сблъска очи в очи с човека, когото най-малко искаше да среща тук.

Найла Фурера кимна студено и се обърна към Дарко, който подаде глава зад гърба й.

— Утре ще намина пак. Кажи на баща ти да ми се обади. На всяка цена. Още тази вечер. — Колумбийката заобиколи стърчащата на прага гостенка и затръшна шумно вратата на градината.

Гълъбина премига. Възможно ли е тази натрапница е да киснала през целия следобед в къщата на Гаврил? Беше чула гласа й по обяд. Сега, няколко часа по-късно, отново я заварваше тук. Психоложката тръсна глава и се вторачи в изтерзаната физиономия на младия Герев.

— Къде е баща ти? — попита троснато тя.

— Не се е върнал още. Като дойде, ще му кажа, че си идвала… — Дарко се приготви да блъсне вратата под носа й, но Гълъбина предвидливо постави ръка върху дървото.

— Гаврил ме помоли да намина. Останах с впечатлението, че става въпрос за нещо важно…

Дарко повдигна рамене.

— Не е споменавал такова нещо…

— Нали нямаш нищо против да изчакам? — Тя прекрачи прага, без да дочака разрешението на момчето. Дарко не затвори вратата. Явно се надяваше да я убеди да се разкара. Но този път психоложката беше решила да не отстъпва нито крачка от завоюваната територия.

Гостенката огледа просторния салон, сякаш се надяваше да открие уличителни следи от присъствието на нахалницата Фурера. Прокара пръст по стъклото на библиотеката, надникна зад завесата, след това се настани във фотьойла до камината.

— Извини ме, но не се чувствам добре. Когато тръгваш, затвори, ако обичаш, вратата. — Дарко затътри крака към високата стълба, която отвеждаше към горния етаж. Гълъбина едва сдържа усмивката си.

Малкият доброволно освобождаваше терена. Без него би могла необезпокоявана от никого да се порови в тайните кътчета от живота на Герев.

Тя се изправи и бутна зеещата врата. В къщата се възцари неестествена тишина.

Гълъбина постоя няколко мига в здрача, след това посегна към превключвателя на малката настолна лампа. В този миг чу превъртането на ключа. Отдръпна ръката си и отстъпи назад. Притаи дъх, скрита в сянката, и зачака с разтуптяно сърце появата на домакина.

Вратата се разтвори рязко и само след секунда Гълъбина Гъдева се изправи пред гледка, която изтръгна от гърдите й сподавен вик на изненада.

29

Опитваше се да го открие през целия ден. Гаврил се беше превърнал във фантом. Не се бе отбивал в кръчмата. Не отговаряше на обажданията. Не се беше завъртал и вкъщи. Герасим Делийски издърпа с досада ризата от потното си тяло и захвърли дрехата върху леглото.

Селяните не спираха да бълват врели-некипели по адрес на Герев. Настървението им го плашеше. Нуждаеха се от изкупителна жертва и Гаврил отговаряше на всички условия. Винаги забързан, погълнат от работата си, студено любезен, ненадаващ ухо за клюки. Герев почти не стъпваше в кръчмата, не взимаше страна в разправиите за сметището, не ругаеше властта и не се интересуваше от махленските спорове за ниви и добитък. Тъкмо затова хората го смятаха за вълк-единак. За лицемер и пресметлив интересчия. А Герасим прекрасно знаеше, че по тези места не обичат подобни типове.

Делийски наля чаша домашно варена ракия от високо шише и се настани пред телевизора. Бяха изминали двайсет години от деня, в който Гаврил Герев дойде в селото, но жителите упорито отказваха да го приемат за свой. Истината е, че с поведението си Гаврил сам подклаждаше интереса към собствената си персона. Животът му беше прост, еднообразен, дори скучен и именно затова жителите бяха убедени, че столичанинът крие някаква тайна.

Не бяха един или двама онези, които се бяха ровили в миналото на Герев. Но досега никой не бе успял да измъкне оттам нещо пикантно, нечисто или скандално, с което да раздвижи духовете в селото.

Герасим отпи разточителна глътка и течността попари гърдите му. Той премлясна шумно и остави чашата върху масата.

Единственото, което самият той не можеше да проумее, бе защо през всичките тези години Гаврил упорито отказваше да доведе жена в къщата си. Фермата на върха се славеше с изключителния си ред и Герасим неведнъж бе подхвърлял пред приятеля си колко по-различно би изглеждало всичко, ако там се настани трайно женско присъствие.

Гаврил не искаше и да чуе. Ставаше раздразнителен и винаги обръщаше разговора в друга посока. А откакто Герасим съвсем неочаквано вписа името си в списъка на разведените, приятелят му не пропускаше да отвърне на удара, намеквайки, че е редно господин началникът първо да се погрижи за себе си, а след това да дава акъл на другите.

Герасим посегна към чашата. Срещата с Найла не можеше да излезе от главата му. Беше стар за младежки флиртове, а и докторката от самото пристигане в селото показа на всички, че не е лъжица за всяка уста. Злите езици не спираха да говорят, че колумбийката имала годеник в столицата, с когото се срещала тайно. Но досега Делийски не бе засякъл тази информация от нито един надежден източник.

Той натисна бутона върху дистанционното и екранът на телевизора изгасна. Напоследък Найла се навърташе около къщата на Гаврил и тези посещения не бяха останали извън обсега на всеобщото внимание. Наистина, през последните дни Дарко се нуждаеше от специални медицински грижи, но отбиванията на Найла във фермата бяха започнали много преди пожара.

Герасим набута дебелата коркова тапа в гърлото на шишето и пресуши чашата до дъно. Утре отново се задаваше тежък ден. Сутринта очакваше да пристигнат експертизите за автомобила, който Роко бе наел в столицата. Преди обяд щеше да цъфне и адвокатът на задържания. Гълъбина напираше да изправи момчето на стълба за изтезания. Герасим се засмя. Беше убеден, че ако съществува човек, който е в състояние да изтръгне признания от хлапето, това е психоложката. Тази жена беше родена за палач.

Той остави бутилката в хладилника и опъна крака върху канапето. Откакто съпругата му го напусна, свикна да ляга и да става с проблемите в работата. Пожарът беше гнусно нещо, но Делийски се питаше как ли би изглеждало ежедневието му без обирите по къщите, без сбиванията в кръчмите и кражбите на коли и добитък. Краските върху картината на делника му бяха мрачни, но придаваха вкус на живота му.

Делийски въздъхна. Би отписал с лека ръка част от дните си, ако можеше да върне Роксана обратно в дома си. Съпругата му си тръгна без скандал, без обяснения, без обвинения. Остави му бележка, че й е дошло до гуша. Герасим така и не разбра от какво точно. А и не му се отдаде възможност да попита.

Когато живееше при него, Роксана имаше всичко, за което би могла да мечтае една жена. Това обаче не й попречи да си събере парцалите и да остави след себе си само купчина непроверени тетрадки и лавина от въпроси. Герасим въздъхна. Нещо й е липсвало. Вероятно никога нямаше да узнае какво.

Той се изправи и завлачи крака към спалнята. В този миг чу под самия прозорец бръмченето на мотор. Надникна зад завесата и съзря омазаното с кал субару на Гаврил.

Полицаят задържа въздуха в гърдите си. Беше убеден, че приятелят му не идва току-така. И само след минута щеше да се убеди, че шестото чувство никога не му изневерява.

30

Физиономията, която изникна пред погледа й, беше бледа, омършавяла, с оттоци под очите и незараснал белег върху горната устна. Гълъбина отстъпи назад и се притули в сянката на ниското декоративно дърво. Най-съкровеното й желание беше да стане невидима. За да разбере каква работа има задържания в къщата на Гаврил.

Светлината заля помещението и психоложката се почувства като актьор на сцена, внезапно залята от мощния лъч на прожектор. Тя преглътна неловко и излезе от прикритието си.

— Какво правиш сама в тъмното? — Гаврил не успя да скрие изненадата си от присъствието на гостенката. Той остави ключовете върху шкафа до вратата и побутна госта към канапето.

Гълъбина забеляза, че Роко я наблюдава с неприязън. Още при първата среща нито един от двамата не успя да се пребори с недоверието към другия. Психоложката сбръчка вежди. Затова значи Гаврил я помоли да дойде в дома му. За да сложи ред в емоционалния свят на това разглезено, самодоволно и безскрупулно чужденче.

— Какво ще кажеш да не стърчиш до дървото, а да се настаниш удобно в някой фотьойл, докато приготвя вечерята?

Въпросът беше отправен към нея и Гълъбина веднага долови в думите на Гаврил намерението да прекара остатъка от вечерта в компанията й.

— Дарко горе ли е? — попита домакинът, навивайки ръкавите на бялата ленена риза. Гостенката кимна.

— Преди малко се качи в стаята си.

Гаврил потупа рамото на стърчащия в средата на помещението Роко. След това му посочи отворената врата на кабинета.

— Ще те извикам, когато яденето е готово. — Той разкопча горните копчета на ризата и Гълъбина съзря гладките мускулести гърди. Не извърна поглед, а проследи фигурата на домакина, който потъна в сумрака на просторната, ухаеща на изсушени плодове кухня.

— Ако искаш, можеш да помогнеш. — Гласът долетя зад плъзгащата се врата и гостенката усети прилив на възбуда. Приглади нервно косата си и прекрачи прага на трапезарията. Когато влезе в помещението, с изненада установи, че върху котлона вече клокочи тиган с нарязани на едро пресни зеленчуци.

— Помолих те да наминеш насам, за да поговориш с Дарко… — Гаврил избърса ръце в дебела ленена кърпа. Гълъбина свъси вежди. Само допреди минута беше убедена, че се намира тук, за да се погрижи за нехранимайкото Роко Рочели. А сега ненадейно разговорът се завърташе около симпатягата Дарко.

— Преживя немалко през тези два дни…

Гълъбина не слушаше. Дарко беше здраво селско момче и след някой друг ден щеше да тича отново безгрижно из градините.

— Кой подреди така чужденеца?

Въпросът изненада Гаврил и той остави в тигана дървената лъжица, с която разбъркваше яденето.

— Роко… — Той размаха ръка, постоя за миг с вдигнат във въздуха показалец, след това посегна отново към лъжицата.

— Тъкмо затова те помолих да наминеш… — изрече домакинът, обръщайки гръб.

Гълъбина се усмихна лукаво. Намеренията на мъжете винаги плуваха някъде на повърхността. Не беше трудно човек да ги улови с един поглед.

— Мислех, че се тревожиш да Дарко…

— Разбира се, че се тревожа за Дарко. — Гаврил захвърли лъжицата и се вторачи в лицето на психоложката. — Вчера Дарко извърши нещо, което ме накара да се замисля колко дълбока е травмата от преживяното след пожара.

Гълъбина бе дочула историята от селяните, но истината е, че в момента драмата на Дарко изобщо не я вълнуваше.

— Реакцията му е обяснима. Всеки на негово място би се разстроил, вярвайки, че е видял трупа на баща си — изрече безизразно тя. Гаврил кимна.

— Ще го преодолее — махна с ръка Гълъбина и издърпа най-близкия стол.

— Нямаше да се тревожа, ако преживеният шок не бе станал причина за някои неприсъщи за Дарко прояви на… невъздържаност.

Гълъбина въздъхна. Селската природа беше първична, необуздана и груба. Децата, които растяха в такава среда, колеха животни заедно с възрастните, ходеха на лов, пореха коремите на рибите, режеха главите на жабите, пребиваха до смърт хищниците, които грабеха кокошките от кошарите.

— Мисля, че напразно се тревожиш — изрече Гълъбина, опитвайки се да сложи точка на разговора за Дарко. Беше дошла тук, за да разбере какво се крие зад признанието в храма. И защо нахалницата Найла постоянно се навърта наоколо. А внезапната поява на Роко я убеди, че подбудите на Гаврил да я покани в дома си нямат нищо общо с грижата за разклатения душевен мир на младия Герев.

— Който и да го е направил, мога да се обзаложа, че негодникът си го е изпросил…

Гаврил се намръщи.

— За какво говориш? — Той се приведе към лицето й. Гълъбина изви устни в пресилена усмивка.

— Говоря за твоето протеже. Дочух, че снощи е отървал килията. Сега разбирам къде е прекарал нощта. И кой е тайнственият благодетел.

Гаврил се отдръпна назад.

— Момчето идва от друга действителност. Нелепо е със стъпването на тази земя да го изправим до стената и да започнем да се целим в него…

— Това, че идва от друга действителност, не му дава правото да вихри тук престъпните си страсти.

Гаврил долови неприкрита неприязън в гласа й.

— Ако селяните разберат, че Делийски пуска задържания да се разхожда на воля, ще линчуват и началника, и тебе.

— Човешкият съд често е несправедлив… — Изражението върху лицето на Гаврил стана строго. В гласа му прозвуча ледена нотка. — Освен това, Роко не е закоравял престъпник, какъвто се опитват да го изкарат всички.

— Разбира се. Роко Рочели е начинаещ престъпник, който тепърва ще попълва страниците на богатото си криминално досие.

Гаврил се извърна рязко.

— Не разбирам кога успя да го намразиш.

— Не е кой знае колко трудно. Чужденчето всячески те предразполага да изпиташ нетърпимост към него.

Гаврил зяпна от изненада. Не очакваше толкова сурово отношение от жена, избрала да лекува човешките души. Гълъбина го наблюдаваше изпитателно. Беше убедена, че любезният домакин вече съжалява, задето я повика в къщата си.

— Надявам се скоро да разбереш колко грешна е преценката ти. — Герев не успя да скрие раздразнението си. — Истината е, че исках да поговорим за Дарко. Поведението му ме изпълва с невъобразима тревога.

Гълъбина потропа с върховете на ноктите върху масата.

— Какво толкова е извършил твоят Дарко? — Почувства, че го предизвиква с язвителността си. Но Гаврил наистина беше изгубил представа за истинската същност на нещата. Движеше се като слепец. Някой спешно трябваше да му отвори очите. Самата тя нямаше нищо против да изпълни тази незавидна роля.

Герев се вторачи в насмешливото изражение върху лицето на психоложката.

— Дарко… — Той махна с ръка и се нахвърли върху печката, разбърквайки с настървение зеленчуците в тигана. — Може би си права. След ден-два Дарко ще се съвземе — изрече забързано той. — Надявам се преживяното да не остави трайни белези в душата му.

Гълъбина се изправи.

— Остави Дарко да възвърне сам равновесието, което е изгубил. Няма да е трудно за момче като него. Съветвам те да се погрижиш за собственото си спокойствие. Не можеш цял живот да бъдеш заложник на страст, която те разяжда, руши и изпепелява…

Гаврил извърна бавно глава.

— Не разбирам за какво говориш…

— Убедена съм, че разбираш. Но след като настояваш, ще ти го обясня. Не си слагай главата в торбата заради нищожество като Роко! Това няма да ти върне изгубения рай. Само ще удължи агонията, в която се мяташ от години…

Гълъбина грабна чантата и се отправи към изхода.

— Не е необходимо да ме изпращаш — подхвърли тя, напускайки трапезарията. Беше убедена, че Гаврил няма да помръдне от мястото си. Намекът беше прекалено груб и директен. Освен това го завари неподготвен.

Гаврил чу щракването на вратата. Издърпа тигана от котлона и захвърли кърпата върху масата.

Роко Рочели не беше пътят към изгубения рай. Нито част от агонията, в който се мяташе. Роко Рочели беше вълната, която щеше да го захвърли направо пред вратите на чистилището.

Втора част

31

Герасим Делийски запали малката настолна лампа и се вторачи в часовника върху нощното шкафче. Бяха минали повече от четири часа, откакто Гаврил напусна къщата, а той още се въртеше в широкото легло и не можеше да се примири с отстъпчивостта си.

Герасим измъкна цигара от кутията и зарови за запалка в най-горното чекмедже. Гаврил издевателстваше над търпението му. Най-страшното обаче беше, че Герев не си даваше сметка, че поставя на карта не само доброто си име, но и службата на приятеля си. И без това селяните вече говореха. Слухът за нощните разходки на чужденеца всеки миг щеше да плъзне по улиците и да се превърне в искрата, която ще хвърли във въздуха дългогодишната кариера на господин началника.

Делийски не намери запалката и остави цигарата върху чаршафа. На онези в града им беше лесно. Завъртяха се в управлението, надникнаха тук-там, поразпитаха, събраха си парцалите и се изметоха. Той остана да се пече на бавния огън, на който го въртяха и началниците от столицата, и съселяните му.

Герасим набута босите си крака в пантофите. Не искаше да си представя натиска, на който щеше да е подложен, когато в играта се включи и бащата на италианеца. Заедно с армията си от добре обучени адвокати.

Делийски поклати глава и се изправи. Тенекиеният звън на телефона обаче го накара да се отпусне обратно върху разхвърлените завивки. Той постоя няколко секунди на ръба на матрака, след това посегна към слушалката.

— Знам, че не си нощна птица… И все пак нещо ми подсказва, че напоследък сънят рядко те навестява…

Лицето на Герасим се изкриви в мъченическа гримаса. Това среднощно обаждане беше толкова необичайно, че лейтенантът се зачуди какво ли се крие зад него.

— Случило ли се е нещо? — попита почти шепнешком той.

— Толкова много неща се случиха през последните дни, че човек трудно може да им хване края…

Делийски въздъхна. Мразеше мъжете да се оплакват от грижите си и жените да изпадат във философски настроения. Особено късно през нощта.

— Ако се обаждаш да ми съобщиш нещо, което вече знам, по-добре не си губи времето.

„Не губи и моето“, изкуши се да добави той, но любезно се въздържа.

— Обаждам се да ти кажа, че искрено се съмнявам дали си с всичкия си…

„Не си единствената. Мен също ме преследват подобни съмнения.“ — Герасим се усмихна горчиво. Лудостта му започваше да става обществено достояние.

— Даваш ли си сметка какво ще стане, когато се разчуе какви ги вършиш?

Лейтенантът пое дълбока глътка въздух. Неведнъж през последните два дни се беше опитвал да си представи картината на всеобщия гняв. Яростта щеше да залее къщите, кръчмите и улиците. Желанието за мъст щеше да го отведе на позорния стълб.

— Оценявам загрижеността ти, но… като че ли е по-добре да спрем дотук и да се опитаме да дремнем, преди тайфунът да ни е връхлетял отново.

— Знаеш ли какво се питам? — Гълъбина Гъдева отмина безчувствено молбата на човека в другия край на линията. — Минава ли ти през ума, че Гаврил може да не е толкова чист, колкото си представяш?

— Странно как не си го забелязала, но в това село никой не е пословично чист. Всеки влачи на гърба си скрити грехове и се гърчи безпомощно под тежестта им.

— Твоят грях какъв е?

— Моят го знаят и децата. Прекалено съм отстъпчив. Незлопаметен. И търпелив.

„Освен това притежавам неприятния навик да си чеша езика с досадници като теб, вместо да ги пратя по дяволите.“ — Герасим облиза пресъхналите си устни.

— Прекрасно е, че осъзнаваш недостатъците си — изрече язвително психоложката.

— А още по-прекрасно е, че ги изповядвам пред личност като теб…

Гълъбина се засмя. Харесваше й мъжете да гледат на нея със страхопочитание.

— Това ли е всичко, което имаш да ми казваш? — Герасим напрегна слух. — Ако е така, да си кажем лека нощ и да се мятаме в леглата.

— Много скоро ще ме молиш да чуеш това, което знам, но тогава едва ли ще имам желание да го споделя с теб…

— Когато настъпи този момент, със сигурност ще се въргалям безпомощно в краката ти и ще моля за капчица откровеност. Дотогава обаче имам спешна нужда от здрав сън…

Гълъбина изсумтя.

— След три часа главата ти ще гори. Но няма да съм наблизо, за да гася огъня.

— Защо? Заминаваш ли?

Делийски се почеса по брадичката. Трудно можеше да си представи по-добра новина. Да се отърве, макар и за кратко, от присъствието на тази досадница.

Гълъбина нацупи устни.

— Внимавай ти да не заминеш. Задълго. В принудителна оставка.

Делийски изпуфтя.

— След като толкова настояваш, ще внимавам. А сега ти желая прекрасни сънища. — Той протегна ръка и остави слушалката на мястото й. Изправи се и завлачи тежките си крака към банята.

Гълъбина понякога наистина губеше мярката. Трябваше някой да я сложи на мястото й. И да не й разреши да си бута носа там, където изобщо не й беше работата.

32

Над масата беше надвиснало потискащо мълчание. Не се чуваше нито потропването на приборите, нито дрънченето на чашите и чиниите.

Роко ровеше с вилицата в кавърмата с овнешки мръвки и въпреки че не бе ял през целия ден, нямаше желание да сложи и хапка в устата си. Срещу него Дарко бе впил кървясалите си очи в лицето му и не изпускаше нито едно движение на чужденеца. Имаше вид на котка, която всеки миг ще скочи и ще сграбчи в ноктите си охранения плъх.

В края на масата Гаврил се опитваше да не се поддава на мрачното настроение. Поднасяше бавно вилицата към устата си, но залъците засядаха в гърлото му.

— Така ли ще стоим цяла вечер? — Герев изгледа двете момчета под вежди, но никой от младежите не направи усилие да прогони просмукалото се във въздуха напрежение.

Роко въздъхна и остави вилицата. Гаврил го изгледа строго, след това се обърна към Дарко.

— Ти защо не ядеш? Не чу ли какво каза докторката? Необходима ти е силна храна и здрав сън.

„Необходима ми е само една здрава цепеница“ — Дарко премлясна, но не издаде намерението си.

— Какво каза адвокатът? Утре в колко ще е тук? — Гаврил отмести поглед към Роко, който бе увесил нос над чинията и не помръдваше.

Момчето повдигна нехайно рамене. Докато не пристигнат адвокатите на баща му, не можеше да разчита на благоприятна развръзка.

— Яденето не ти ли харесва? — Домакинът доля вино в чашата на чужденеца, след това напълни и своята.

— Добро е…

— Защо тогава му се назлъндисваш?

— Не съм гладен.

— Остави го! Не сме длъжни да гощаваме всеки нехранимайко, който краде в къщата ни… — Очите на Дарко станаха кръгли и гневни. Дланите му се свиха в юмруци.

— Трябва да те разочаровам, но не съм откраднал нищо. Набий си го в главата и престани да ръсиш идиотщини!

— Тия ги разправяй на друг! Изненадах те в мига, в който се опитваше да отмъкнеш ключа от субаруто. Благодари се единствено, че на сутринта лейтенанта те отърва от наказанието, което ти бях подготвил… — Дарко изгледа гневно баща си.

— Престанете и двамата! — Гласът на Герев разтърси тишината. — Приключвайте с вечерята и отивайте в леглата, защото утре ще ставаме рано. — Гаврил се опита да сложи край на разправията, но Дарко отмина хладнокръвно предупреждението.

— Мога да се обзаложа, че не си разказал на господин началника как гостът ти се опита да духне под носа му — озъби се момчето. Гаврил присви очи.

— Знаех си, че не си го направил. — Дарко удари юмрук върху масата и приборите около него се разхвърчаха.

— Господин началникът също няма навика да ми разказва какво става в къщата му… — Гаврил набоде парче патладжан и го поднесе към устата си. Дарко вирна острата си брадичка.

— Завиждам ти, че имаш настроение за шегички.

— Винаги имам настроение, стига да не се намери някой да ми го помрачи… — Гаврил се изправи, но нито едно от момчетата не помръдна от мястото си.

— Не мога да проумея, кой пусна мухата, че съм имал зъб на онзи човечец…

Гаврил и Дарко извърнаха едновременно глави към надвесилия се над чинията Роко.

— Не е никаква муха. Видели са те, приятел. От собствената ти уста са чули, че го издирваш под дърво и камък… — Тази вечер Дарко се беше вживял в ролята на обвинителя и за нищо на света не се отказваше от нея.

— Това е нелепо. Никога през живота си не съм го срещал. Не сме разговаряли. Не знам нищо за него.

— Не е необходимо. Селяните са прави. Ти си жалък наемник, който за жълти стотинки е готов да извърши престъпление. — Дарко почувства, че се задавя от гняв. — Единственото, което не разбирам, е, защо баща ми те мъкне постоянно в къщата ни.

Роко погледна съчувствено Гаврил. След това попита примирено:

— Какво стана с оная добра жена, психоложката? Нали преди малко беше тук? Трябваше да й обясниш, че дъските в главата на синчето ти са се поразхлопали. Да се заеме да ги позачука…

Гаврил въздъхна.

— Искате ли да оставим настрана тия ненужни препирни и да се опитаме да погледнем трезво на нещата?

Роко вдигна глава.

— Единственото, което искам, е да разбера кога пристигат адвокатите на баща ми.

Дарко бутна стола назад и се изправи рязко.

— Това искаме всички. Да се разкараш оттук. Чудя се каква работа имаш в селото ни. В къщата ни. В страната изобщо.

Роко размени бърз поглед с Гаврил, избърса устни в ленената салфетка и също се изправи.

— Погрижи се за синчето си, преди да е станало късно. — Той обърна гръб и се отправи към стаята. Гаврил проследи прегърбената фигура на младежа. След това се зае да прибира чиниите.

— Не е необходимо да си го изкарваш на него… — изрече той, без да се обръща. Дарко приближи. Приведе се напред и челото му почти докосна лицето на баща му.

— Какво прави този негодник в дома ни? Защо вкарваш сам неприятеля в крепостта? Защото този дом е крепост, нали така? Внушавал си ми това усещане с години. Или забрави?

Гаврил завъртя крана на смесителя. Водата рукна и заля купчината мръсни чинии.

— Нищо не съм забравил. Просто Роко не ти е неприятел…

Дарко размаха нервно ръце:

— Не проумяваш ли какво ти казвам? Видях го с очите си да отмъква ключа от джипа. Ако не го бях спрял, отдавна щеше да е офейкал. Тогава вината щеше да падне върху теб. Само това ни липсва! Да те обвинят, че действаш в комбина с тази отрепка.

Гаврил изтръска ръце и постави длан върху рамото на момчето.

— Всичко е наред, повярвай ми! Тези дни гледай да си починеш, защото без теб няма да се справя. И… не шанкай много из селото, докато не се възстановиш напълно. — Гаврил се усмихна. — Заповед на докторката — размаха показалец той и потупа момчето по гърба.

Дарко облиза устни. Мразеше баща му да го гледа в очите и да го лъже. Прекрасно знаеше какво се крие зад предупреждението. Гаврил просто не искаше слуховете да стигнат до ушите на близките му. Но Дарко вече беше дочул какво се говори из чаршията. Селяните винаги бяха гледали баща му накриво. Сега се разкриваше прекрасна възможност да излеят върху него цялата завист, злоба и злъч, наслоявана с години в душите им.

Дарко изрита стола. Досега самият той винаги беше вярвал безрезервно в стария. Отношението на Гаврил към чужденеца обаче му навяваше рояк съмнения.

Той пожела лека нощ и се отправи към стълбата. Мина покрай затворената плъзгаща се врата, зад която се спотайваше италианецът.

Това момченце криеше някаква мръсна тайна. Устните на Дарко се извиха в горчива усмивка. Нямаше защо да отлага часа на истината. Още тази нощ щеше да узнае каква е тя. Щеше да я изрови и да я залепи безцеремонно в лицето на баща си.

Дарко заизкачва бавно стъпалата. След пристигането на негодника, старият напълно беше изгубил представа за нещата. Беше време да го върне обратно на земята. И да го застави да се движи не слепешком, а с отворени на четири очи.

33

Селото жужеше като разбунен кошер. Бяха изминали само няколко дни от нелепата смърт на кмета, а мълвата за коварната роля на Гаврил Герев в трагичната случка набъбваше като надуваем балон, който всеки момент ще се пръсне. Слухът обхождаше улиците, магазините, кръчмите. Подробностите се настаняваха във всеки дом и селяните вечеряха в компанията на последните новини.

Истината е, че следователите не бяха стигнали до категорично становище относно участието на чужденеца в трагедията. Местните власти също бяха объркани. По пътищата на хълма не бяха открити следи от гумите на автомобила, който Роко беше наел в столицата. Сред личните вещи на задържания не бяха намерени имена, адреси или телефони на хора от селото. Освен това, никой не се беше осмелил да заяви, че е видял момчето да катери склона в онзи злополучен следобед. Това обаче не спираше пороя от мрачни предвиждания, застрашителни опасения и тревожни догадки.

Гаврил не промени режима на делника си и не изневери на навиците си. Въпреки напрежението, което витаеше във въздуха, Герев всячески демонстрираше незаинтересованост към заплитащите се около името му интриги. Роко всеки ден пътуваше до града и вечер се връщаше обратно във фермата. Пребиваването му в дома на Герев беше станало достояние на голям кръг от недоброжелатели.

Дарко бавно се възстановяваше, но се беше затворил в себе си и почти не излизаше от къщи. Избягваше да говори с баща си и единствената му връзка със света бяха посещенията на чаровната докторка.

Вестта, че Гаврил Герев иска да построи отново деветте изгорели колиби, изгърмя в селото като бомба и бе посрещната от мнозина като недвусмислена проява на закъсняло разкаяние. Новината раздвижи духовете и измести интереса към хода на разследването. Не бяха един или двама онези, които си блъскаха главите над вероятните подбуди на инициатора. Повечето се питаха, и то съвсем основателно, защо Герев напира да възстанови и изпепелената до основи постройка на покойника. За никого не беше тайна, че в продължение на години Гаврил и доскорошният първи човек в селото трудно намираха общ език. Селските хроникьори се ровеха неуморно в архивите от миналото и вадеха оттам мухлясали доказателства за първите сигнали за конфликта.

По-възрастните още помнеха, че когато Гаврил стъпи за първи път върху тази земя, беше посрещнат изключително недружелюбно. Съдбата му не беше по-различна от тази на всеки пришълец. Покойният кмет оглави реакцията и направи всичко възможно да разколебае желанието на новодошлия да отгледа детето си по тези места. Гаврил обаче демонстрира здрави нерви и непоколебим дух. В началото всички се отнасяха към него като към чернокож в южните щати. Жените отказваха да му продават яйцата си, мъжете не искаха и да чуят молбите му за доставка на камъни, тухли и вар.

Въпреки това гражданинът стегна къщата с две голи ръце. Насади овошки и започна да събира доброволци, с които настла с камъни околните улици. Дотогава селяните газеха в калта, каруците потъваха в кишата, а животните често се губеха, неспособни да стигнат до домовете на стопаните си.

Големият разкол в отношенията с кмета обаче настъпи, когато Герев цъфна една сутрин в кабинета му и заяви, че иска да купи някои от пустеещите по отсрещните склонове ниви. Молбата завари кмета неподготвен, но той бързо се окопити и обясни, че е немислимо земята да отива в ръцете на хора, чиито предци не са оставили костите си по тия места.

Отказът отвори дълбока рана в гърдите на Герев. От този ден той стана мълчалив, но нито за миг не се отказа от желанието да работи на собствен имот. Гаврил потропа на много врати, но никой от селяните не откликна на молбата му да купи забравените по баирите градини. Единствено дядо Лалчо, воденичарят, се смили над болката на пришълеца. Една нощ двамата с Герев изпиха до дъно цяло шише ракия, изплакаха мъката си и на сутринта с размътени от алкохола глави се замъкнаха в кабинета на нотариуса. Подписаха, стиснаха си ръцете и Герев се прибра в селото с лице, озарено от широка усмивка и със сърце, преливащо от надежди.

От този ден дядо Лалчо се превърна в черната овца на стадото. Децата по улиците го замерваха с жълъди и гнили плодове. Жените шушукаха, когато го виждаха да минава. Мъжете го засипваха с упреци и подигравки. Кръчмарите се отнасяха със стареца като с бездомно куче. Съседите отбягваха къщата му, като че ли беше прокажен.

Гаврил изпитваше вина и често канеше воденичаря в дома си. Тези посещения обаче ставаха поводи за нови нападки. Най-яростен в обвиненията си, разбира се, беше кметът. Той се нахвърли открито срещу стареца, наричайки го подлец, мъртва душа и гнусен предател.

Всички в селото знаеха, че синовете на стария Лалчо рядко навестяват баща си. А още по-рядко се сещат за занемарените ниви. Новината за сделката обаче, събуди апетита им и седмица след спогодбата наследниците се появиха в селото, решени да изобличат измамника и да си върнат това, което им принадлежи.

Воденичарят не довери на никого каква сума е прибрал от сделката със запустелия имот. Синовете му се повъртяха ден-два из селото, опитаха се да разберат колко са парите и къде са скрити, но в крайна сметка си заминаха, без да изкопчат нищо от стареца.

Гаврил се нахвърли върху изгорелите от сушата лозя като звяр на мърша. Работеше от сутрин до вечер, копаеше, пръскаше и поливаше. Следобед дремеше под сянката на лозниците и привечер продължаваше, без да жали време, сили и средства. Изоставеният склон заприлича на райска градина. Селяните минаваха с каруците и не можеха да повярват на очите си. Гражданчето беше извършило чудеса. Те пулеха очи, цъкаха с език и нямаха търпение да разкажат на останалите какво са видели.

Герев беше толкова горд с първата реколта, че покани всички съседи да опитат от гроздето. В двора на къщата се завихри истинско празненство. Печаха се баници, лееше се вино, гърмяха закачки. Дядо Лалчо плачеше от умиление и благословеше силата, посочила на Гаврил пътя към къщата му.

Всичко това беше някога, когато Герев беше още млад, зелен и изпълнен с мечти за бъдещето. Не че сега се чувстваше престарял, но животът го беше поочукал. Беше посмачкал вирнатия му нос и бе помрачил ведрия му поглед към света.

Истината е, че каквито и добрини да извършеше Гаврил, за селото той си оставаше загадка. Миналото му беше мъгливо, професията му — странна, а целият му живот изглеждаше прекалено прост, за да е чист. Затова и когато изгърмя вестта за убийството на кмета, първата мисъл на селяните беше да посочат с пръст Гаврил. Наистина, от конфликта с нивите беше изтекла немалко вода, но напоследък във въздуха кръжаха слухове, че Герев иска да издърпа чергата под краката на кмета. Изборите за местна власт наближаваха и селяните шушукаха, че Гаврил всеки миг ще обяви кандидатурата си. Не че имаше шансове да бутне покойника от стола. Но в двубоя се раждаше нова интрига, която жителите на селото се готвеха да проследят със затаен дъх.

Колкото повече минаваше времето, толкова повече жителите на селото се чувстваха хванати в капана на собствената си неосведоменост. Господата в града не казваха ясно дали Герев е замесен в убийството. Не обясняваха каква работа е имало италианчето по тези места. Нито си правеха труда да изяснят колко още ще се влачи тази агония.

Единственото, в което не се съмняваха селяните, беше желанието на Гаврил да отърве кожата. И то не само собствената си, но и тази на основния заподозрян. А това вече беше интрига, която дори най-незаинтересованите трудно можеха да оставят извън обсега на вниманието си…

34

Основният заподозрян мажеше филия със сладко от боровинки, когато му съобщиха, че някой си синьор Тучи иска да разговаря с него. Роко остави филията и избърса нетърпеливо ръце в салфетката.

Беше време онези типове да се размърдат. Не беше разговарял с родителите си, защото Гаврил го убеди, че е по-разумно да не ги тревожи. Но историята започваше да се провлачва и никой не виждаше края на тази безславна одисея.

Синьор Тучи нахлу в трапезарията с усмивка на рекламен агент, който се опитва да продаде стока със съмнителна стойност. Спусна се към момчето и го прегърна радушно. Роко се освободи от прегръдката и изгледа новодошлия от глава до пети. Изглеждаше прекалено безгрижен, за да е на заплата при баща му и прекалено искрен, за да е адвокат.

— Не мога да повярвам!

Роко се намръщи и хвърли объркан поглед към стърчащия на прага Гаврил. Домакинът повдигна рамене и му смигна съучастнически.

Синьор Тучи се настани на стола до чинията със сладко и от устата му започна да се лее поток от цветиста италианска реч. Роко доближи до Гаврил и попита възбудено:

— Каква е тази странна птица?

Гаврил седна до госта и даде знак на момчето да последва примера му. Роко се поколеба. В момента не изпитваше и най-малката необходимост от съчувствието на сънародници. Нуждаеше се от професионална адвокатска защита. С други думи, от по-малко приказки и повече дела.

— Синьор Тучи се съгласи да превежда, ако се наложи да пристигнат адвокатите от Италия.

Роко примига.

— Какво значи: „Ако се наложи“? — Той се надвеси над главата на Гаврил. — Какво чакаш? Да ме тикнат в затвора ли?

Момчето закрачи нервно напред-назад из просторната трапезария, а усмивката на синьор Тучи започна да помръква.

— Успокой се! Всичко е под контрол… — Гаврил се изправи и наля на госта от току-що издоеното мляко. Синьор Тучи не посегна към чашата. Постоя няколко мига безмълвно, след това приглади ревера на старомодното сако и каза с глас на дете, което всеки момент ще се разплаче:

— Като че ли е по-добре да си вървя…

— Няма закъде да бързаш. Убеден съм, че Роко ще се радва да поговори с теб… — Гаврил се изправи и стисна лакътя на младежа. След това почти го довлачи до стола и го принуди да седне само на педя от гледащия като попарен синьор.

— Отивам да нахраня животните. Вие си поговорете на спокойствие. — Гаврил хвърли наставнически поглед към момчето и кимна поощрително на госта. — Сигурен съм, че имате да си кажете много неща.

Гърдите на Роко се повдигнаха тежко. Човекът, с когото най-малко имаше желание да си бъбри в този миг, беше добрякът Тучи. В момента около него трябваше да сноват професионалисти. Мъже в тъмни костюми и раирани вратовръзки, които пестят всяка своя дума и единствената им грижа е час по-скоро да го измъкнат от лапите на правосъдието.

Роко хвърли снизходителен поглед към непознатия. Синьор Тучи беше жертва като него. Беше попаднал сред чужди хора, в страна с чужд език и чужди нрави.

— Теб кой вятър те довея тук? — попита малко троснато момчето на италиански. Гостът се размърда върху стола. Гаврил чу въпроса и се усмихна.

Роко Рочели имаше нужда от един добър урок. Беше настъпил моментът да го получи.

35

Герасим Делийски обикаляше кабинета като освирепяла муха, която се блъска в стените, неспособна да намери пътя към отворения прозорец. Лейтенантът не можеше да се побере в кожата си. За първи път от много време насам съзираше светлина в тунела и точно сега тази светеща точка се губеше. И причината за това беше не друг, а самият Гаврил Герев.

Гаврил цъфна в управлението преди още клепачите на приятеля му да са се отлепили след първото за деня кафе. Нахлу в кабинета и съобщи новина, сладостта на която Герасим Делийски отдавна предвкусваше.

Възелът беше започнал да се разплита. Не целият, разбира се, а само онази част от него, в които се беше омотал Роко. Според адвоката, който Герев доведе от столицата, най-късно до утре от италианеца щяла да бъде смъкната забраната да напуска града. Което означава, че отговорността за престъплението лека-полека се свличаше от плещите на момчето.

За никого не беше тайна, че Герасим нямаше търпение да се отърве от присъствието на младежа. Чужденецът беше станал трън в очите на селяните. Разходките на Роко до къщата на Гаврил се бяха превърнали в червива ябълка на раздора. Делийски и без това беше насърбал достатъчно врагове. Отношението му към случая беше попълнило списъка с нови.

Освобождаването на момчето криеше немалко опасности, най-явната от които беше вероятността всички отровни стрели да се насочат към покровителя. Но Гаврил нехаеше за последствията и това усложняваше още повече ситуацията.

— Това, което искаш от мен, е абсурдно. Как да ти го обясня? Незаконно е. Подсъдно. Изобщо няма да се поколебаят да ме подведат под отговорност. Ще ме разжалват. Не е изключено да ме тикнат и зад решетките. — Делийски почувства, че се задъхва.

— Не се тревожи! Ако те приберат на топло, ще те навестявам всеки ден. Няма да те оставя нито миг без цигари и гроздовица.

Герасим спря да крачи и се вторачи в лицето на приятеля си.

— Не мога да разбера какво те прихвана. Допреди няколко дни изглеждаше нормален. Освен това, до вчера даваше мило и драго любимецът Роко да бъде оставен на мира. Ето, сега се открива прекрасна възможност да го изпратиш там, откъдето е дошъл. Каква по-радостна вест от това! Мен ако питаш, трябва да го отпразнуваме. И ти ще си отдъхнеш. И страстите в селото ще се уталожат.

Гаврил поглади тридневната си брада.

— Така е. Не искам да ме разбираш погрешно…

— Чакай! Не те разбирам погрешно. Истината е, че изобщо не те разбирам. Не се опитвай и да ми обясняваш, защото пак няма да разбера.

— Това е, защото си предубеден…

Делийски зяпна от възмущение.

— Рискувах службата си, за да може онзи нехранимайко да се разхожда всяка вечер до чифлика ти! Мен ако питаш, нищо й няма и на килията. Чиста, спретната и тиха. Спокойно можеше да прекара няколко нощи тук. Храната е по-добра от ресторант с три звезди. Да не говорим, че непрекъснато му влачим по някой посетител, за да не скучае. Адвокат, доктор, психолог…

Гаврил въздъхна уморено.

— Благодарен съм ти за всичко, което направи. Никога няма да го забравя. Не разбирам само какво ти коства да не разтръбяваш новината. Ако действително стане факт.

— Ти чуваш ли се какво говориш? Това си е чиста проба похищение. Не само тука ще ме наврат в кучи задник, но и баща му ще ме влачи по съдилищата, докато съм жив. Не! Това, което си намислил, е абсурдно! Ще ти доведа Гълъбина, колумбийката, цял екип специалисти от столицата, но трябва да си възвърнеш здравия разум. А! Баба Кица също ще свърши работа. Ще я помоля да ти побае. Да свари билки, да ти навърже конци, да направи някоя магия. На всичко съм съгласен, само и само да се отървем от тая лудост.

— Мен магии не ме ловят, Герасиме.

— Кажи, тогава, какво те лови, за да си седнеш на задника и да мирясаш.

— Разбирам, че в момента си на тръни, защото не знаеш какво ще стане. Ще говорим, когато дойде решението. — Гаврил посегна към дръжката и отвори вратата.

— Мисля, че ми дължиш поне едно простичко обяснение — долетя зад гърба му гласът на началника.

Герев махна с ръка.

— Всичко с времето си, приятелю. Всичко с времето си… — Той се усмихна и затвори. Делийски остана загледан в тапицираната облицовка на вратата.

Този човек си търсеше белята. Лошото е, че политайки в пропастта, се готвеше да повлече и него. А през дългите години на служба Герасим Делийски бе доказал, че е всичко друго, само не и отчаян самоубиец.

36

Нечия здрава ръка разтърси рамото му и Роко изстена. Отметна завивката, изпъна тялото си и обърна гръб към стената. Който и да беше досадникът, най-искреното му желание беше да го остави на мира.

Ръката продължи да стиска рамото му и Роко отлепи бавно натежалите си клепачи. Съзря като в мъгла неясен образ. Човекът се бе надвесил над леглото и говореше нещо, смисълът на което не достигаше до изтерзаното съзнание на младежа.

— Ставай, че ни чака работа! — Гласът беше тих, но настойчив. Роко се опита да фокусира стрелките на огромния стенен часовник. Не успя и отмести поглед към прозореца. Завесите бяха дръпнати встрани, но навън бе тъмно като в рог.

Младежът примига и почувства, че се разсънва по-бързо от всеки друг път в живота си. Не можеше да проумее защо издевателстват и над съня му. Какво им пречи да го оставят на мира. В края на краищата, беше задържан. В килията имаха право да го будят, когато си поискат. Но тук не беше задължително да го подлагат на суровия режим на затворник.

Той разтърка очи и се изправи на лакти. В стаята беше тъмно и тихо. Само стрелките на часовника отмерваха равномерно секундите.

— Какво става? — Роко облиза устни и придърпа завивката към тялото си.

— Ставай! Вече сме закъснели.

— За къде сме закъснели?

— Ще видиш.

Роко изпуфтя. Не искаше да гледа, да чува, да вижда. Беше му дошло до гуша от срещи с адвокати, психолози и криминалисти. Той нахлузи панталона и започна да закопчава бавно копчетата на ризата.

— Облечи това! — Гаврил захвърли върху леглото комплект работни дрехи. Роко повдигна с два пръста рубашката и я огледа с недоумение.

— Какво е това? Затворническа униформа ли? — В гласа му нямаше капчица ирония.

Гаврил се засмя.

— Ще ти е по-удобно с тях. Сложи под горнището и фланела. Навън е студено.

Роко седна върху разхвърленото легло. Съмняваше се, че трябва да се подчини. Не му казваха къде го водят в тая тъмна доба. Освен това, през живота си не бе обличал дреха, върху която не е изписано името на известна дизайнерска марка.

— Не се чуди, а действай! Закуската те чака. След две минути да си на масата!

Младежът облегна лакти върху колената си и не помръдна. Какво си въобразяваше този приятел? Че непрекъснато ще му казва какво да прави?

Роко се отпусна назад, сплете длани под главата и изпъна крака в края на леглото. Можеха да го накарат да се изнесе оттук само със заповед на прокурора. Той набута възглавницата под тила и затвори очи.

Беше време да си вземе остатъка от съня, от който любезният домакин така вандалски го лиши.

37

Гълъбина Гъдева се въртеше като грешен дявол в твърдото легло и никакви билкови чайове, глогове и менти не бяха в състояние да успокоят терзанията й. Тя изсипа две хапчета валериан в шепата си и ги глътна с две глътки подсладена вода.

Единствено във властта на Гаврил беше да докара нервите й до това окаяно състояние. Психоложката се изправи, дръпна пердето и отвори крилото на прозореца.

Навън бе непрогледна нощ. По небето блещукаха звезди, но луната се беше притулила зад висящ в небето нащърбен облак.

Гълъбина пое с пълни гърди глътка влажен планински въздух. Някъде в далечината излая куче. Откъм гората се разнесе зловещото грачене на нощна птица.

Тя притвори прозореца и започна да разтрива слепоочията си. Шепотът, който неволно дочу в храма, още пареше ушите й. Гълъбина тръсна глава. Бяха й необходими само няколко парчета от мозайката, за да сглоби картината на престъплението.

Психоложката напълни джезвето с успокояващ нервите чай и го остави върху котлона. Посегна към термостата на печката, но не го завъртя.

Достатъчно се бе наливала с листа, корени и грудки. Време беше да спре, преди стомахът й да започне да се оплаква.

Тя загърна нощницата около едрото си тяло и за пореден път тази вечер се запита дали Делийски знае. Приятелството с Гаврил караше началника да си затваря очите пред своеволията, които вършеше Герев. И все пак Герасим не беше толкова глупав, че да ритне стола, на който се беше настанил удобно преди много години. И от който никой не можеше да го бутне.

Гълъбина приседна на ръба на леглото и посегна към телефона. Последният път господин полицаят се държа нелюбезно. Като че ли се страхуваше да не научи нещо, за което после да съжалява, че е узнал. Стори й се объркан, нервен и припрян.

Гълъбина остави слушалката на мястото й. Не беше изключено Делийски да е надушил как стоят нещата. И да играе успешно ролята на тънещ в неведение. Тя прехапа устни. Щеше да е ужасно нелепо да го събуди посред нощ, за да му съобщи подробност, която началникът вече знае.

Психоложката грабна слушалката и набра трескаво номера. Съществуваше само един начин да разбере. Като го попита направо. Без намеци и заобиколки.

Чу звъна и преглътна. Никога не си бе преставала, че ще застане срещу Гаврил. Но Герев сам я принуди да вземе това решение.

В ухото й прозвуча сънлив глас. Гълъбина Гъдева стисна устни.

Ако Герев беше извършил онова, в което го подозираше, се налагаше да бъде наказан. А заедно с наказанието трябваше да плати и за терзанията, които й бе причинил през всичките тези години.

38

— Не чу ли какво каза докторката? Най-малко още седмица не бива да излизам от къщи. — Дарко издърпа завивката над главата си. Гаврил се зае да подрежда разхвърлените по столовете дрехи.

— Ако слушаш всичко, каквото говорят жените, вечно ще си на легло. — Той отметна одеялото от вкочанясалото тяло на момчето и отвори широко прозореца. В стаята нахлу влажен леден въздух.

— Самият ти настояваше да съм на специален режим, забрави ли? — Дарко потрепери и придърпа отново завивката към брадичката си.

— Не искам да те тревожа, но изглеждаш удивително здрав. Мисля, че само си измисляш поводи, за да отървеш дневната дажба работа във фермата.

— Няма такова нещо — сопна се обидено младежът. — Знаеш, че винаги пристигам в градините преди теб.

— Знам. Затова ставай, че времето не чака.

Дарко се размърда под юргана.

— Защо не поразбуташ оня приятел Роко? Така и така не прави друго, освен да се излежава, да изпразва чиниите и да се мотае в краката ни.

Гаврил спря да подрежда вещите и се надвеси над леглото.

— Точно затова си ми необходим. За да покажеш на оня приятел как действат мъжете.

Дарко опули очи.

— Наистина ли си намислил да го влачиш със себе си?

Гаврил се усмихна.

— Намислил съм нещо още по-вълнуващо. Ставай и ще видиш!

Дарко тръсна глава.

— Не искам да виждам.

Гаврил протегна ръка и разроши косата на момчето.

— Смятам, че е време да му дадем един добър урок. Нека види с колко труд се вади хлябът.

Дарко сбръчка нос.

— За какво му е да гледа. Баща му е милионер. Чух го да раздува пред онзи Тучи за яхти и поршета.

— Остави го да разправя каквото си иска. Важното е да проумее, че в живота нищо не идва даром.

Дарко въздъхна и се изправи.

— Грешен човек си избрал, старче. Уроците ти ще отидат на вятъра. — Дарко измъкна от гардероба избелял панталон и широка ленена риза.

— Само да се измия и идвам. — Той завлачи крака към банята. Спря на прага, извърна глава и вдигна показалец.

— Ти ще обясниш на докторката, че си ме заставил да участвам в това блудкаво представление. Да не си мисли, че не давам пет пари за съветите й.

— Не бери грижа — махна с ръка баща му. — С докторката ще се оправя лесно.

Дарко го изгледа с присвити очи. Баща му не правеше изключение. Както всички мъже в селото, Гаврил Герев също беше готов на какво ли не, за да се докосне до изкушението, наречено Найла Фурера.

39

Герасим Делийски проклинаше мига, в който Гълъбина Гъдева се върна да живее в родния край. Представяше си, че без психоложката животът в околността би бил значително по-прост. По-неподправен, по-естествен и значително по-здравословен. Тази жена тровеше въздуха с присъствието си. А беше дошла с намерението да лекува.

Всъщност, Гълъбина правеше всичко друго, само не и да възцарява мир в объркания свят на човешките души. Оценките й за околните бяха сурови, безкомпромисни и злъчни. Съветите й съдържаха свръхдоза назидателност. Затова и хората я избягваха. Двоумяха се, преди да почукат на вратата й. Изпитваха колебания, когато се налагаше да потърсят помощта й.

Герасим измъкна цигара от кутията върху скрина и поднесе огънчето към лицето си. Всмукна продължително и лютивият дим нахлу в дробовете му.

Тази жена олицетворяваше злото в най-чистия му вид. Тласкаше самия него към порока. Действаше задкулисно, подло и подмолно. Точно така постъпи и тази вечер. Изчака сънят да го навести и размаха пръчката. Като вещица, която не може да се побере в кожата си, когато наоколо цари спокойствие, любов и разбирателство.

Лейтенантът изтръска пепелта и разтърка очи. Вместо да ги изкоренява, Гълъбина Гъдева сееше в душата му корените на съмнението. Семената, които пръскаше, бяха отровни. Кълновете им го задушаваха като бурени, които избуяваха и не му разрешаваха да диша.

Делийски се разкашля и издърпа нервно крилото на прозореца. Стрелите на тази жена попадаха точно в целта. Караха го да се съмнява, да търси отчаяно отговори, да се гърчи от безсилие.

Лейтенантът захвърли цигарата върху плочите на двора. Гъдева беше злият демон, който се стремеше да го унищожи. Да скрие светлината, да смаже надеждата, да потъпче усилията му. Той блъсна крилото и стъклото издрънча.

Не биваше да й разрешава да разколебава вярата му. Лейтенантът наля три пръста домашно варена гроздовица във висока стъклена чаша. Гаврил Герев не беше злодей, както твърдеше змията Гълъбина. Найла не беше уличница. Роко не беше убиец.

Той тръсна глава. Парчетата в съзнанието му се разместваха. Дарко криеше тайната си зад стените на къщата и не го допускаше да надникне вътре. Заговорничеше с докторката и изглеждаше изплашен и объркан. Ножът на Гаврил се въргаляше в овъглената длан на покойника. Роко отчаяно се бе опитвал да намери кмета минути преди онзи да бъде връхлетян от трагична смърт.

Равносметката беше проста. Девет изпепелени колиби. Един труп. И едно ужасяващо признание. Дочуто неволно от усойницата Гълъбина.

Делийски изпразни чашата до дъно и започна да облича трескаво униформата си. Още сега щеше да сложи край на това терзание. Щеше да измъкне попа от леглото и да изтръгне от устата му истината. Ако онзи се противи, щеше да го заплаши. Да го притисне до стената. Да извие ръцете му.

Герасим захвърли кожения колан и се свлече върху твърдия кухненски стол. За всичко беше виновна онази нагла жена. Тя подклаждаше настървението в душата му. Размътваше мозъка му. Тласкаше го към неприсъщи за природата му прояви на насилие.

Той прехапа устни. Вероятно Найла също знаеше. Само той се движеше със завързани очи, опипвайки плахо голите стени.

Делийски се изправи и наниза колана между гайките. Колкото повече отлагаше часа на истината, толкова повече самата истина се отдалечаваше от погледа му. Беше време Гаврил да спре да си играе с огъня. Пожарът бе унищожил земята им. Ако не го потушат, съвсем скоро стихията щеше да изпепели и душите им. А без това там отдавна не растеше друго, освен завист, омраза и раздор.

40

Дарко отхапа огромен залък от намазаната с разтопено масло и поръсена със сушен босилек филия и в същия миг осъзна, че баща му май не се шегува. Старият цъфна на прага, побутвайки като добиче още неразбудения Роко.

Гостът се стовари върху най-близкия стол и подпря лакти върху масата. Гаврил наля горещо мляко в огромна порцеланова купа и ароматът на канела изпълни трапезарията. Роко стисна глава между бледите си длани. Клепачите му тежаха. Кокалчетата на лактите му се плъзнаха встрани и челото му едва не удари дървото на масата.

— Нямаме никакво време. Не е прилично останалите да ни чакат…

Роко не даваше пет пари кое е прилично и кое не. Дарко се запита кой луд ще чака в тая тъмна доба. Но не отвори уста да попита, защото не беше в настроение да задава въпроси. Пък и старият бе решил да се прави на загадъчен. Нямаше да му даде отговор, докато не го изправи очи в очи с предизвикателството.

Дарко приключи с филията, изпи на един дъх млякото и изтръска ръце върху масата. Роко не помръдна от мястото си. Чинията пред него стоеше празна. Млякото в купата започваше да изстива.

— Заведи Роко в бараката и натоварете в багажника всички кирки, лопати и брадви… — Гаврил се зае да прибира приборите. Дарко се зачуди за какво са им притрябвали толкова инструменти.

— Ров ли ще копаем? — попита неуверено той. Гаврил подреди измитите чинии и избърса стичащата се по плота вада. Дарко щракна с пръсти.

— Сетих се! Присъединил си се към отбора на иманярите. Нали тия птици ровят земята нощем? Какво ще търсим? — Той потри ръце. — Онова злато, за което всички говорят? Ако е така, нямам нищо против да си опитам късмета.

Гаврил затвори шкафа, сгъна кърпите и огледа кухнята. Всички прибори бяха по местата си, така че спокойно можеха да тръгват.

— Ако открием съкровището, ще бутнем в трапа тоя приятел и ще го закопаем в гората. Така никой няма да го намери. Пък и на кого му е притрябвало да търси ненужна твар като него? — Дарко изричаше думите с неприкрито злорадство и наблюдаваше с неподвижен поглед дремещия на масата Роко. Думите му накараха госта да се разсъни. Заплахата долетя до дълбините на дремещото му съзнание и за първи път Роко си даде сметка, че няма и най-малка представа къде точно е попаднал. Грижите на Гаврил през последните дни го изпълваха с недоумение. Беше ясно, че любезният домакин не го влачи току-така в къщата си. Щеше да иска нещо в замяна. Явно беше настъпил моментът да си разчистят сметките.

Изведнъж Роко се почувства удивително буден. Сънят избяга от клепачите му. Сърцето му заудря лудо гърдите.

От самото начало беше ясно, че е по-добре да остане в килията. Там поне се чувстваше в безопасност. Този приятел Дарко не си поплюваше. Още първата вечер остави пръстовите си отпечатъци върху лицето му.

— Вие вървете и не мислете за мен. Ще остана да си наваксам остатъка от съня. — Роко се изправи и тръгна към стаята. Мускулестото тяло на Гаврил запречи пътя му.

— Имаме да вършим работа — изрече студено той.

— Досега сте я вършили и без мен. Ще се справите и този път.

— Този път ще дойдеш с нас. — Гаврил грабна в движение якето от закачалката и отвори широко вратата. Отвън нахлу леден нощен въздух.

— Да не сте се побъркали? — Роко хвърли неспокоен поглед към тъмницата в двора. Лъчът на мощен неонов прожектор осветяваше бараката. В дъното до оградата Дарко вече мяташе със замах кирки и лопати в багажника на субаруто.

— Какво сте намислили? — В гласа на италианеца прозвуча нотка неприкрит страх.

— Ще видиш. — Гаврил го избута навън. — Не се тревожи! Дарко притежава свежо чувство за хумор. Скоро ще се смееш от сърце на шегичките му.

Роко прехапа устни. Съмняваше се. Дарко беше злобен и жесток селски младеж, който рядко мери силата на удара си.

Гаврил включи алармата и блъсна вратата. Прибра ключовете в джоба на якето и се спусна към джипа. Роко остана сам върху напоената с влага циментова площадка.

Никога през живота си не се бе чувствал толкова безпомощен. Той усети как сълзите напират в очите му. Избърса ги в ръкава и когато вдигна глава, отстъпи стъписано назад.

Само на крачка от него съзря злобната физиономия на песа. Кучето го наблюдаваше със свиреп поглед. Малките му кръгли очи светеха в тъмното. Веригата, която обикновено висеше около врата му, сега се въргаляше в калта пред колибата.

Моторът на субаруто изрева. Роко се запита дали е по-безопасно да остане отвън, в компанията на този звяр. Или е по-разумно да притича при останалите.

Той заобиколи предпазливо кучето и издърпа вратата на джипа. Настани се върху седалката и облегна глава назад. След секунда почувства до себе си топлината на нечие тяло. Отвори очи и само на педя от лицето си съзря гнилите зъби на песа.

41

Кънчовото кафене е свърталище на бивши градски рокери и настоящи селски безделници. Самият Кънчо Чифликчията отдавна беше чукнал петдесетте, но не се отказваше от славата си на неуморим съблазнител и непоправим почитател на добрия стар рок. В заведението никога не звучаха пошлите звуци на чалга, нито се разнасяха сладникави романтични мелодии.

Въпреки артистичните залитания на собственика, кафенето беше единственото място, където човек можеше да гаврътне една ракия по всяко време на денонощието. Затова, когато в шест и тридесет и осем сутринта Герасим Делийски прекрачи прага на тясното сумрачно помещение, никой от присъстващите не обърна внимание на появата на началника.

Истината е, че свърталището на Чифликчията беше спасителен оазис за много от жителите на селото. Тук се отбиваха да удавят мъката си изоставени съпрузи, овдовели пенсионери, изгубили работата си заводски работници, измамени бащи и мъже под чехъл. Някои от най-редовните посетители бяха предани глави на семейство и съвестни стопани. Мнозина от тях обаче бяха натрупали немалко грехове. Повечето бяха залавяни неведнъж или два пъти на мястото на престъплението. Бяха заварвани от строгите стопанки да се наливат тайно в избата на собствения си дом. От този ден мазетата, бараките, оборите и плевниците се превръщаха в обекти под наблюдение. Утежняващи вината обстоятелства бяха въргалящите се в яслите на добитъка шишета с домашна сливовица и бутилките с ледено вино, наивно наврени в бидоните за мляко. Пиянството беше емблемата на тези мъже. Алкохолът ги обединяваше и ги превръщаше в общество, чиито удоволствия в живота се свеждаха до лютата ракия и безразличието към свирепите навиквания на жените.

Герасим огледа тримата пияници, подпрени по стените като застинали восъчни фигури. Можеше да се обзаложи, че се подвизават тук от вечерта. Тези, на които смъртта бе отнела любимите, нямаха закъде да бързат. Съпругите на онези, които често замръкваха на това гостоприемно местенце, отдавна бяха вдигнали ръце и изобщо не ги търсеха.

Делийски не поздрави. Доближи до прогнилия тезгях и попита сърдито младежа, който бършеше чаши с мръсна памучна кърпа.

— Баща ти тука ли е?

Момчето цъкна с език.

— Отиде в града.

— Каква работа има там?

— Не каза. Пък и не питам, за да не отнеса някой по врата.

— Кога ще се върне?

— И това не знам. Обикновено се връща по обяд…

Делийски кимна. До обяд светът можеше да се е обърнал с краката нагоре.

— Ти кога слезе в тая дупка? — Погледът на лейтенанта пробяга по стените на сумрачната катакомба.

— Малко преди четири. Още не беше съмнало.

Началникът огледа хлапака от глава до пети.

— Баща ти не знае ли, че експлоатацията на детски труд се наказва от закона?

Момчето повдигна нехайно рамене.

— Може и да знае. Що питаш мен? Питай него!

Лейтенантът отмина забележката и изрече навъсено:

— Герев мяркал ли се е насам?

— Не съм го виждал…

Герасим въздъхна. Можеше да се очаква. Гаврил никога не оставяше следи по пътя си.

— А Дарко да е минавал?

Момчето опули очи. Старшият беше превъртял. Синът на Герев не би надникнал дори в тая миризлива бърлога.

Делийски погледна нервно часовника. От няколко часа нещата се бяха изплъзнали от контрол. Огромната триетажна къща на приятеля му изглеждаше изоставена и пуста. Прозорците не светеха, вратите бяха заключени, субаруто липсваше. Полицаят изруга наум. Дори кучето не беше в колибата си.

— Ако Герев се мерне, бъди така добър да ме известиш — изрече студено той, подавайки малко измачкано листче, което момчето захвърли нехайно върху мокрия плот.

— Това е номерът на телефона ми — обясни лейтенантът, съзирайки как изписаните с писалка цифри започват да се размазват от проникващите под листа капки вода.

Герасим огледа отново дремещите по масите пияници и напусна заведението. Колкото и да му беше неприятно да признае, усойницата Гълъбина за пореден път се оказа права. Гаврил беше своенравен егоцентрик, които не дава пет пари за останалите. Който издевателства над приятелите и е безкомпромисен с противниците. И който се вълнува единствено от собствения интерес.

Делийски напипа в джоба ключа от колата. Ако психоложката казваше истината, интересите, на които служеше Герев, този път щяха да го отведат направо зад решетките.

42

Шестимата брадясали мъже стискаха в яките си длани тежки лопати и гледаха настървено. Очите им светеха в тъмното като зениците на глутница хищници.

Роко Рочели съзря групата и веднага съжали, че не остана в селото. Трябваше да прояви повече упорство и най-вече да не се поддава на натиска. Но добрият Гаврил не му остави никакви възможности за избор.

Роко изстена. Сега разбираше какво означава човек да направи грешен избор. Там, сред тъмния селски двор, се чувстваше в по-голяма безопасност, отколкото тук, в компанията на тези груби навъсени мъже.

Гаврил изгаси фаровете и се ръкува с всеки един от непознатите. Дарко зарови в багажника, а песът започна да скимти и дращи по стъклото, оставяйки кални следи върху панталона на спътника си.

Роко отвори вратата и кучето излетя навън. Младежът подаде глава. В ноздрите му нахлу миризмата на изгоряла трева и влажна пръст. Той се разкашля и притвори вратата. Студът, влагата и вонята останаха отвън.

Около автомобила настана оживление. Върху мократа земя изникна купчина инструменти. Неколцина изгладнели песове заподскачаха край покритите с капки стъкла на субаруто.

Роко разтърка очи. Картината беше сюрреалистична. Грубите едри мъже, кирките, освирепелите кучета. Тъмнината, влагата, смразяващата кръвта горска тишина. Той потрепери. През съзнанието му пробяга безумната мисъл, че може би всичко това е наказание. Сурово, безкомпромисно, жестоко. И все пак справедливо.

— Какво чакаш, специална покана ли? — Мускулест мъжага залепи надупченото си от шарка лице върху мокрото стъкло на автомобила. Роко се отдръпна назад.

— Ти да не си глух? — Онзи задумка с юмрук по стъклото. Младежът приплъзна тялото си към другия край на седалката. Издърпа дръжката и постави крак върху мократа земя.

Десет чифта студени очи се вторачиха в лицето му. Роко изпита неудържимо желание да потъне отново в сумрачния уют на автомобила.

Някъде зад гърба му излетя лопата. Роко по-скоро усети, отколкото съзря опасността. Сянката прелетя над главата му и той се сниши, отскачайки ловко встрани. Инструментът се стовари с трясък върху дълга каменна плоча. Дръжката се отцепи от желязото, претърколи се и спря в краката на Гаврил.

Роко изправи гръб. Ако го беше уцелило, това проклето нещо можеше да го изпрати направо в моргата. Младежът преглътна с усилие.

Няколко безкрайни секунди всички погледи бяха заковани в лицето му. Роко отстъпи назад. Гърбът му опря във вратата на автомобила.

В миг мощен кикот разпори тишината. Смеховете гръмнаха като пукот на картечница и оглушиха корията. Ехото излетя към върха и потъна в падината зад склона.

— Ти, приятел, не си ли хващал лопата? — Роко усети върху рамото си тежката длан на мъжа с набразденото от шарката лице. Отдръпна тялото си и потърси погледа на Гаврил.

Герев се бе навел и опитваше да сглоби инструмента. Мъжете около него се държаха за коремите, превивайки се от зъл, неприятен смях. Лицата им бяха изкривени, кикотът — груб, жестовете — заплашителни.

Роко огледа групата. Не можеше да проумее как човек с неговия социален статус бе попаднал сред тази сган? Не разбираше как изобщо се бе забъркал в тази гнусна история. Беше му трудно да предвиди и дали ще успее да излезе чист от нея.

Той огледа отново скупчилите се край него мъжаги. Бяха събрани от кол и въже. Груби мъже с обветрени лица и сурови нрави. Делникът бе оставил върху чертите им клеймото на къртовски труд, лишения и грижи.

Някъде зад гърба му долетя бръмчене. Звукът приличаше на валяк, който мачка всичко по пътя си. В миг гласовете утихнаха, кикотът замря. От мрака изплува сянката на гигантско движещо се чудовище.

— Настъпи и твоят час, приятел — шепотът опари ухото му. Роко извърна глава. Очите на Дарко блестяха в тъмното. В тях Роко Рочели съзря омраза и смразяващо кръвта желание за мъст.

43

Найла Фурера заключи вратата на кабинета и забърза по тихия коридор. След малко по пейките щяха да накацат любимите гълъбчета. Старци, които не изпускат ден, без да получат подробна картина за състоянието на кръвното си. Лели и чичовци, които от години влачат хомота на едни и същи болежки. Недочуващи столетници, които настояват да им бъде изписано хапче за слух. Недовиждащи баби и дядовци, които на осемдесет бяха решили, че е време да прогледнат.

Имаше и такива, които се оплакваха, че на шейсет не се хранят така обилно, както на тридесет. Други не се примиряваха с факта, че не работят по осемнадесет часа на ден, както, когато са били на четиридесет. Най-достойни за съчувствие обаче бяха онези, които искрено страдаха, че вече не могат да пият толкова, колкото на младини.

Найла намираше, ако не лек, то поне ободрителна дума за всеки. Търпеливо изслушваше оплакванията, изписваше илачи, изричаше съвети. И винаги отпращаше пациентите с надеждата, че няма да ги види поне в близките няколко дни. Тези надежди, обаче, се оказваха твърде безплодни, тъй като на следващата сутрин обичайните посетители пристигаха отново, нарамили кошници с яйца, бидони с мляко или някоя току-що оскубана кокошка. Даровете бяха предназначени за младата докторица, от която селяните очакваха да сложи край на болките, да изцери недъзите и да прогони терзанията им.

Найла стигна до дъното на коридора и се огледа. Измъкна връзката с ключове и набута крайния в ключалката. Вратата се открехна и докторката хвърли бърз поглед през рамо. Промуши стройното си тяло през пролуката и затвори безшумно. Облегна гръб върху вратата и стисна очи.

Вече трети ден се промъкваше като крадец. Пристигаше преди изгрев-слънце и се изнизваше на пръсти. Нямаше представа докога ще продължи играта на криеница. Не искаше да мисли какво ще се случи, ако я усетят. Делийски беше започнал да се навърта наоколо и непрекъснато душеше, оглеждаше, разпитваше.

Найла щракна ключа върху стената и неоновата светлина заля помещението. Тя присви очи. Пое дълбока глътка въздух и доближи до тясното болнично легло.

Гледката беше потискаща. Фурера отметна завивката. Измъкна от шкафа малко матово шишенце и наля няколко капки разтвор във висока прозрачна чаша. Разклати стъклото и повдигна сместа към светлината.

Поредната доза. Ако продължаваха с това темпо, изходът можеше да е фатален. Въпреки това Гаврил не търпеше възражения. Никой не биваше да узнае. Да види. Да се усъмни.

Докторката чу тропването на външната врата. По дяволите! Тези хора нямаха елементарно чувство за такт. Пристигаха по тъмно и висяха в коридора, докато чистачката не ги прогони като нахални псета, които вечно се свират на топло.

Найла се огледа трескаво. Разполагаше с по-малко от минута, за да се измъкне незабелязано. Знаеше, че точно толкова е необходимо на посетителя да изкачи стълбите.

Беше отмерила всяко движение. Действаше бързо, ловко и безшумно. Когато приключи, остави чашата на място. Заключи шкафа и метна отново завивката върху непомръдващото тяло. Огледа помещението и изгаси лампата. Постави длан върху дръжката на вратата.

Не биваше да я заварват тук. Натисна бравата. Прекрачи прага и в този миг усети нечие нежелано присъствие.

Найла вдигна глава и с усилие потисна вика си. Само на крачка от нея в мрака на безлюдния коридор стърчеше тъмна фигура. Тя се вгледа в чертите. Сърцето й заблъска безмилостно гърдите. Слепоочията й запулсираха до пръсване.

Колумбийката примига. Бяха я хванали на местопрестъплението. И никакви обяснения, оправдания и смекчаващи обстоятелства не бяха в състояние да омаловажат вината й.

Тя дръпна вратата зад гърба си и с облекчение чу прищракването на секрета. Не беше дори съучастник. Беше главният извършител. Найла преглътна с усилие. Оттук нататък пороят от събития щеше да се отприщи. Лавината щеше да я повлече надолу. Тя облиза устни.

Нямаше представа какво я очаква. Ако обаче някаква върховна сила беше в състояние да върне нещата назад, дикторката не би се поколебала да поеме отново същия риск. Да се спусне по същия стръмен и пагубен път. Да постави на карта съдбата си.

44

Роко огледа с ужас напуканите си ръце. Дланите му бяха осеяни с мехури. Ноктите бяха посинели. Върховете на пръстите изглеждаха като омазани с катран.

Усещаше, че е на ръба на изтощението. Главата му се въртеше. Краката се огъваха. Въпреки това не можеше да избяга. Бяха го превърнали в заточеник. Погледите на копачите пълзяха по тялото му. Жилестите им ръце стискаха настървено кирките и лопатите.

От сутринта с Гаврил не бяха разменили нито дума. За сметка на това Дарко не го изпускаше от очи. Броеше крачките, следеше жестовете, мереше движенията му. Цялото поведение на младия Герев напомняше озвереността на надзирател, изпитващ върховно удоволствие от страданията на осъдения.

Роко огледа небето. Слънцето не бе изкатерило още билото на планината. Беше рано. Въпреки това типовете наоколо вече трети час размахваха поривисто кирките. Натискаха с усърдие лопатите в коравата земя. Вдигаха глава единствено за да избършат потта, която се стичаше по суровите им лица. Звукът от ударите по камъка караше сърцето на Роко да подскача в гърдите му.

— Който лентяйства, престава да ни е нужен. Отърваваме се от него по най-безцеремонния начин. Хвърляме го в трапа и заравяме миризливата мърша… — Дръжката на лопатата, която стискаше Дарко, прободе гърба на чужденеца. Роко залитна и стъпалата му се заковаха на ръба на дълбокия ров. Той надникна вътре. След това огледа внушителната камара пръст. Отмести поглед към купчината камъни, които се издигаха до дупката като зловеща надгробна могила.

— Сигурно е мъчително да знаеш, че копаеш собствения си гроб… — Дарко избърса разкървавените си длани и изгледа с пламтящи очи италианеца. — Но в живота е така. Все някога губиш. Особено, когато играеш нечестно…

Дарко срита върха на лопатата и пристъпи към чужденеца.

— Искрено се надявам тези приятелчета да ми окажат честта да те закопая със собствените си ръце. Защо мислиш се натягам толкова? — Устните на младежа се извиха в крива усмивка. — За да заслужа привилегията да изпълня присъдата…

Роко издуха русия перчем от челото си.

— От самото начало разбрах, че не си с всичкия си. — Той сниши глас. — Всъщност, какво друго може да се случи с човек, който живее на такова място? Това е единствената логична развръзка. Да се превърне в скот.

Дарко присви очи.

— Гледай кой тръгнал да дава уроци по висши състояния на духа! Да ти призная, удивлявам се на дързостта ти. В ситуацията, в която се намираш, единственият ти шанс е да стане някакво чудо.

— Чудото може и да стане. Ще си тръгна невредим оттук, уверявам те. Ти ще останеш да гниеш в тази пустош.

Дарко стисна дръжката на лопатата. През изминалата нощ беше намислил да уреди сметките с негодника. Гаврил обърка плана. И за пореден път спаси кожата на нещастника.

Младежът захвърли лопатата и се наведе. Повдигна с усилие огромен плосък камък и го помъкна към рова.

Негодникът Роко нямаше вечно да се прокрадва между капките. Все някога щеше да му падне в ръчичките. Дарко пусна камъка върху влажната пръст.

Надяваше се още днес чужденецът да си плати. И то заедно с лихвите…

45

Това, от което Герасим Делийски толкова се страхуваше, най-после се случи. Факсът пристигна рано сутринта и съдържанието му звучеше недвусмислено.

Лейтенантът захвърли листа върху бюрото. От самото начало вярваше, че проблемът е ясен и отговаря на името Роко Рочели. А сега, изведнъж, всичко се объркваше. Фигурите върху шахматната дъска се разместваха. Пионките отказваха да се движат по правилата.

Началникът посегна към листа и прочете още веднъж написаното. Искаше да се убеди, че не е станала грешка. Взря се в буквите, опипа с пръст редовете. Беше сигурен, че някъде по веригата е извършена немарливост. Че става въпрос за недоглеждане. За работа през пръсти. За недоразумение.

Делийски потърси цигара. Едва ли чужденецът беше напълно невинен, както се опитваше да го изкара началството отгоре. Не е възможно всички факти, показания и улики да са изфабрикувани. Освен това, на кого му е притрябвало да обвинява в престъпление някакъв непознат!

Той изрови запалката и поднесе огънчето към лицето си. Герев го уверяваше, че пристигането на момчето в селото точно в деня на пожара било чиста случайност. Герасим издуха дима. Прекалено много случайности! Изгорели планински колиби, овъглена земя, трагична смърт. Мъртвецът стискаше в ръката си инкрустирания нож на Гаврил. Самият Гаврил твърдеше, че същия ден нито е виждал, нито е разговарял с покойника. Рочели от своя страна пристигнал малко преди трагедията и търсел под дърво и камък първия човек в селото. Освен това уверявал, че не можел да чака до утре. Че работата не търпяла отлагане.

Делийски въздъхна. Това бяха голите факти. Оттук нататък започваха сказанията. Някой си видял Герев да брои пари на момчето. Друг чул Гаврил да се заканва открито на кмета. Трети бил сигурен, че причината за драмата е онова прочуто богатство, заради което иманярите чоплеха земята от години насам. Капакът на цялата тази бъркотия беше уверението на Гълъбина, че в храма чула със собствените си уши признанията на разкаялия се Гаврил.

Делийски изгаси нервно цигарата. Започваше да губи представа къде точно свършва истината и откъде започва измислицата. Границата между реалността и слуховете се размиваше с всяка измината минута. В обсега на подозренията непрекъснато попадаха нови герои. Като милата Найла, например.

Герасим блъсна стъклото на прозореца. През последните дни докторицата се държеше странно. Изглеждаше объркана, изплашена, напрегната. Гледаше в земята, пестеше думите, бързаше да се заключи в квартирата си. Срещата сутринта вместо да разсее, затвърди подозренията му. Красавицата едва не припадна от ужас, когато се сблъска с него в безлюдния коридор на здравната служба.

Делийски се загледа в прозорците на сградата отсреща. Герев беше потънал вдън земя. И най-неприятното. Беше изпълнил заканата си. Беше отмъкнал със себе си чужденеца и не даваше пет пари за следствието.

Лейтенантът потропа нервно с кокалчетата на пръстите по перваза. Не му оставаше друго, освен да чака. Той сви дланта си в юмрук. Беше сигурен, че колумбийката крие нещо. Не беше изключено дори да знае къде точно се подвизава Гаврил. Въпреки това сутринта отказа да разкрие каквото и да било. Вдигаше рамене, въртеше очи, мълчеше. Присъствието й в сградата час преди началото на работния ден също извикваше куп въпроси.

Герасим потърси отново запалката. Ако продължаваше така, до края на деня дробовете му щяха да са задръстени с катран. Той захапа края на цигарата. Опитваше се да хване началото на нишката. Отби се в кафенето на Чифликчията, но удари на камък. Преди изгрев-слънце се отправи към дома на попа. Беше решил да накара отчето да говори. Без шикалкавения и уговорки. По пътя съзря светещия прозорец в медицинската служба. Изкачи на бегом стълбите и завари докторицата да се измъква на пръсти от стаята за болни. Красавицата побърза да го отпрати с извинението, че се налага да хване автобуса за града. Лекарствата били на свършване. Не можела да отлага повече снабдяването.

Устните на лейтенанта се изкривиха в ехидна усмивка. Малката играеше опасна игра. Не смееше да го погледне в очите, говореше с недомлъвки, нямаше търпение да се отърве от присъствието му. Поведението й не оставяше и сянка на съмнение. Или прикриваше някого, или самата тя се бе забъркала в нещо нечисто.

Делийски опита да върне лентата назад. Когато колумбийката пристигна в този край, селяните веднага започнаха да търсят тъмни петна в биографията й. Беше на малко повече от двадесет, а я обвиняваха във всички възможни грехове. Че пушела марихуана, че варяла отвари за магии, че прибирала в квартирата си не само свободни, но и женени мъже.

Делийски бе изучил нравите по тези места и не даваше ухо на слуховете. А и самата Найла никога и с нищо не ги подхранваше. През последните дни обаче държанието й се бе променило. Герасим беше готов да се обзаложи, че причината за това е Герев. Беше му трудно да открие какво точно свързва чужденката с приятеля му. Но беше убеден, че между тях съществува тайна, която и двамата пазят ревниво.

Телефонът иззвъня и изтръгна полицая от мислите му. Той вдигна слушалката и напрегна слух.

Новините бяха обнадеждаващи. Най-после иманярите бяха дали признаци на живот. Чергари от близкото село бяха надушили следите им. Бяха ги засекли по поречието на Кривата река. Делийски остави слушалката, прибра кутията с цигарите и заключи кабинета.

Тези типове бяха изчезнали от погледа му преди седмици. Сега изскачаха на сцената и то в момент, когато отчаяно се нуждаеше от помощта им.

Той завъртя ключа и реното изрева. Ако всичко вървеше според очакванията, още днес можеше да открие липсващото звено в историята. Тогава всички части от картината щяха да дойдат по местата си. А най-съкровеното желание на лейтенанта беше именно това. Да сглоби мозайката. Да изрови истината и да я покаже пред света. Колкото и отблъскващо да изглеждаше…

46

Съкровището на Исмаил бей лежеше под краката им. Все някога щяха да го измъкнат. Жълтиците щяха да променят живота на всички. И на търсачите, и на онези, които не пестяха подигравките по техен адрес. Скептиците, които не вярваха в митове, също щяха да опитат сладкия вкус на промяната.

Копача застана начело на групата, когато беше само на двадесет. Оттогава изтече много вода. Не една или две твърди глави се разбиха по чукарите. Тонове камъни заляха поляните. Черна пръст обагри градините. Но прословутото богатство така и не излизаше на бял свят.

Истината е, че сред иманярите действаха строги закони и никой не дръзваше да ги потъпква. Всяко лято в групата се вливаше свежа кръв и това караше Копача да държи най-напористите под око. Новопристигналите бяха млади мъже с буен нрав и яки ръце. Всички те бяха жадни за друг живот и именно този стремеж ги правеше опасни.

Копача рядко се намесваше в конфликтите, които избухваха между търсачите. Стоеше настрани, дъвчеше края на някое сухо житно стъбло и гледаше напрегнато, но безучастно. Не раздаваше присъди, не размахваше пръст, не надигаше глас, не наказваше, не преследваше, не обвиняваше. Знаеше, че когато настъпи мигът, всеки ще си тръгне сам.

Останалите се страхуваха от него, защото беше потаен, лукав, жесток и неуморим. Докато другите спяха, той чоплеше пръстта наоколо. Докато катереха планината, винаги изоставаше и крачеше след тях. Докато ядяха, Копача не отделяше поглед от картите. Селяните още се питаха кой вятър го довея по тези места. Беше човек без корен, без минало, без морал.

Дарко чу за имането в деня, в който стана на девет. Синьор Тучи пристигна в дома им и тропна върху масата купища пожълтели свитъци хартия и прашни избелели карти. Италианецът жестикулираше възбудено, шептеше и се оглеждаше. От устата му се лееше реч, която момчето не разбираше. Гостът остана в дома им до късно през нощта. Гаврил почти забрави за празника. Това натъжи Дарко. Но инстинктът му подсказваше, че в къщата става нещо необикновено. За което не бива да отваря дума пред когото и да било. Поне така твърдеше синьор Тучи. А Дарко остана с впечатлението, че баща му също споделя тази увереност.

След този ден посещенията на Берто Тучи във фермата на Герев зачестиха. Съседите си обясняваха това приятелства с факта, че и двамата са пришълци. Никой не знаеше, че в избата на домакина вече са струпани купища указания, инструменти и карти.

Когато баща му работеше в градините, Дарко често слизаше долу и ровеше в прашните сандъци. Сред вещите на италианеца откри цяло съкровище. Начертани върху парчета плат указания, текстове на неразбираеми езици, инструменти с неизвестно предназначение.

Дарко знаеше, че баща му не би одобрил това любопитство, затова и не споменаваше за търсаческите си страсти пред стария. Момчето забеляза, че с времето въодушевлението на Тучи започна да се изпарява. Италианецът все по-рядко се отбиваше в къщата им и все по-често пътуваше нанякъде, губейки се със седмици от погледа им. Не говореше разпалено, както преди, погледът му изгуби живостта си, фигурата му се прегърби и смали.

Младият Герев избърса ръце в панталона и се подпря върху дръжката на лопатата. Мъжете около него дълбаеха земята с настървение. Единствено нещастникът Роко се ослушваше. Дарко измери чужденеца с поглед и потри разранените си длани.

Повечето от жителите на селото бяха убедени, че са построили домовете си върху гърнета, наблъскани с жълтици. Почти във всяка къща зад семейния портрет бе скрита карта с евентуалното местонахождение на златото. Караниците, които избухваха в кръчмата, често бяха предизвикани от спорове около съкровището. Мнозина от жителите на селото бяха прибягвали тайно до услугите на адвокати. Въпросът, който вълнуваше всички, бе дали, когато го намерят в градината си, богатството им принадлежеше.

Дарко често бе мечтал да изровят прословутите жълтици. Не за да стане богат. Представяше си, че златото ще помогне да запълнят дупките по пътя, да постегнат кухнята за пенсионерите, да обновят киносалона, да ремонтират училището. Черквата плачеше за нова камбанария, оградата на гробището се рушеше, автогарата имаше нужда от здрав покрив и просторна чакалня.

Младежът тръсна глава. Тези неуредици не бяха негова грижа. Селото си имаше управа. Той пое дълбока глътка въздух. Когато преди години жителите трябваше да избират между компрометиралия се кмет и жадния за промени Герев, малцина декларираха доверието си към баща му. Всички заложиха на окопалия се във властта покойник. Тогава Дарко проумя, че в този край завинаги ще останат чужденци. И това отношение никога няма да се промени.

Той облиза устни. Всъщност, от няколко дни селото беше обезглавено. Не че приживе кметът вреше и кипеше в хорските неволи, но сега нямаше кой да наругае дори пияниците, които се въргаляха по улиците. Видимо нищо не се бе променило в делника на селцето. Но по-прозорливите долавяха във въздуха напрежение, което растеше и се готвеше да избухне.

Дарко се загледа в едър брадясал мъжага, който въртеше кирката, без да жали сили. Дали този тип беше Копача? Бе слушал легенди за прочутия иманяр, но никога не го бе виждал с очите си.

Младежът стисна отново дръжката на лопатата. Започваше да се развиделява. Надяваше се някоя милостива душа да обяви пет минути почивка. В противен случай не знаеше докога ще издържи на този бесен ритъм.

Дарко въздъхна. И друг път бе ставал в ранни зори и се бе трудил от сутрин до мрак в градините. Но работата тук беше изнурителна и не можеше да се сравни с нищо, което бе правил досега. Той приведе гръб над купчината пръст. В този миг до слуха му долетя бръмченето на мотор. Момчето се изправи. Съзря малка движеща се светлина по пътя. Петното се увеличи, приближи и спря. За момент погледите на всички останаха приковани в тъмната фигура, която се открои в разреждащия се мрак.

Дарко задиша учестено. Жена! На това неприветливо място! Когато новодошлата приближи, младежът различи чертите й.

— Къде е Гаврил? Трябва незабавно да говоря с него. — Жената гледаше напрегнато и говореше задъхано. Дарко се огледа. От час не бе мяркал баща си. Вероятно старият бе отскочил до града. Или се бе върнал във фермата за инструменти. Не беше изключено и да е слязъл до селото за продукти.

— Мобифонът му е изключен. Затова се принудих да дойда до тук.

Дарко присви очи. Откъде новодошлата бе разбрала, че групата копае по тези чукари? Той преглътна. До този миг беше убеден, че мисията е тайна. А изведнъж цялата конспирация отиваше по дяволите.

Дарко забеляза как фигурата на Роко се отдели от групата. Чужденецът приближи и застана пред новодошлата.

— Ако търсиш Гаврил, мога да те заведа при него.

Дарко се засмя ехидно. От сутринта нещастникът Роко дебнеше възможност да се измъкне. И Найла Фурера представляваше шансът, който чужденецът отчаяно търсеше.

Колумбийката изгледа настойчиво италианеца. Явно преценяваше дали би могла да му се довери. Докторката кимна и тръгна след инцидентния водач. Двамата закрачиха по пътя към гората.

Дарко трепна, вдигна ръка да ги спре, но от устата му излезе само гърлен звук. Поиска да се затича, но зла сила бе сковала краката му. Младежът се огледа безпомощно. Копачите наоколо бяха потънали в работата си и никой не отдаваше значение на мерзостта на отрепката Рочели.

Младежът преглътна, отпусна ръка и остана загледан в потъващите между дърветата фигури.

47

Този път нямаше да им се размине. Бяха се подиграли с наивността му. Бяха го пратили за зелен хайвер. Лейтенант Делийски изгаси фаровете. От бандата на Копача нямаше и следа. Тези типове действаха като сенки. Не се излагаха пред чужди погледи. Не слизаха в селото за продукти, не разговаряха със селяните, не даваха отчет пред близките си. Живееха като шайка разбойници, които действаха незабелязано и се криеха от властта.

Делийски впери поглед в пустеещия път. Покойният кмет неведнъж се беше заканвал, че ще прогони иманярите от тези места. Истината е, че присъствието им смущаваше съня на жителите. Разбунваше духовете, разбуждаше забранени желания, нажежаваше страстите. Появата им беше гаранция за безкрайни спорове, свади и раздори.

Делийски блъсна вратата на реното и стъпи върху влажната земя. Склонът беше осеян с изровени като от гигантска къртица купчини пръст. Бяха минали оттук. Но вече копаеха другаде. Новината пристигна от надежден източник. Фактите бяха засечени, информаторът — възнаграден. И все пак някъде съществуваше пробив. Някой ги беше предупредил.

Той огледа пустеещия склон. Отвори вратата и се отпусна върху седалката. Иманярите живееха в сива зона, на границата на закона. Лейтенантът запали цигара. Вестта, че Гаврил е станал един от тях, прозвуча като нескопосана шега. С Герев бяха изпили заедно десетки бъчви вино. Бяха изяли торби сол, бяха давили болката си в тонове ракия.

Герасим издуха дима през прозореца. Въпреки първоначалното недоверие, съмнението започна да дълбае съзнанието му. И все пак разумът трябваше да надделее. За какво му е притрябвало на Гаврил да тича по следите на някакво митично съкровище? Полицаят изтръска пепелта. Не беше ясно дали проклетите жълтици изобщо съществуваха.

Той посегна към ключа. Селяните говореха, че приятелят му поръчал екзекуцията на кмета. Лейтенантът избърса с кърпа замъгленото стъкло. Герев беше идеалният заподозрян. Освен това, за никого не беше тайна, че покойният бе сред най-върлите противници на иманярите. Този факт подхранваше версиите за поръчково убийство. Посред бял ден, пред очите на всички.

Лейтенантът завъртя ключа и моторът изрева. Нямаше повече работа тук. Той настъпи газта и изруга. Беше оставил птиченцето да излети. А само преди няколко часа го стискаше в ръцете си.

Реното се заклатушка по неравния склон. Делийски впери поглед през покритото с капчици влага стъкло. Найла Фурера беше единствената надеждна следа. Само тя можеше да го отведе при Гаврил.

Наведе се и зарови в жабката. Беше готов да се обзаложи, че красавицата не е поела към града, както го увери сутринта. Щеше да узнае истината след броени минути. Трябваше просто да побърза. Да се върне в селото и да поразпита лентяите по площада.

Делийски се приведе напред и избърса отново стъклото. В този миг вниманието му привлече тъмно петно, което се спускаше по отсрещния склон. Лейтенантът присви очи. Самотен моторист, който летеше стремглаво по нанадолнището.

Полицаят настъпи газта. Трябваше да узнае кой е веселият самоубиец. И каква работа има по тези места.

Делийски стисна челюсти. Щеше да го причака на разклона. Не беше изключено човекът с мотора да е следата, която отдавна търсеше. Той превключи на втора. Зави по тесния път към реката и в следващия миг настъпи ужасено спирачката. Автомобилът подскочи и Герасим опря гръб в облегалката. Приведе се напред и примига невярващо.

Малкият дървен мост липсваше. Това правеше невъзможно преминаването на отсрещния бряг.

Лейтенантът изскочи навън и се загледа в лениво влачещите се води на реката. Нямаше никакво съмнение. Тази вандалщина бе дело на иманярите. Трябваше да ги открие час по-скоро. Преди да са извършили поредната пакост.

Той се върна в колата и прокара пръсти по пропитата с влага кожа на волана. Денят беше започнал лошо. Но каквото и да беше продължението, нямаше намерение да се отказва.

Напипа мобифона, натисна бутона и чу сигнала.

— Отмени всички срещи за деня! Днес няма да идвам в управлението.

Секретарката се опита да каже нещо, но Делийски затвори. Висенето в кабинета му пречеше да види събитията в истинската им светлина. Освен това, по тези чукари се случваха невероятно любопитни неща. Той зави към разклона за магистралата. Ако побърза, щеше да хване моториста в капана. Ждрелото беше идеалната клопка. Повечето пришълци нямаха представа къде се набутват, когато поемаха натам.

Делийски зави по лъкатушния път към брезовата горичка и наби спирачка. Точно тук щеше да причака странника. Той се усмихна доволно. Беше време да започне да разплита възела. И щеше да го направи. Без да се интересува какво мислят ония отгоре. Без да слага на кантара старото приятелство с Гаврил. Без да се вслушва в съветите на Гълъбина. Без да прибягва дори до услугите на Найла.

Погледна часовника. След три минути онзи щеше да е тук. След още двадесет лейтенант Герасим Делийски щеше да е проникнал в свърталището на иманярите.

48

Намеренията на нищожеството Рочели бяха ясни като бял ден. Неща стикът даваше мило и драго, за да се измъкне. Пристигането на Найла беше идеалният шанс, който му подхвърли случайността.

Дарко стисна лопатата. Симпатягите наоколо нямаха представа в какво се е забъркал чужденецът. Затова и нехаеха за намеренията му. Младежът огледа разкървавените си длани. Единствено той знаеше за тъмните петна в биографията на нещастника Роко. Беше станал свидетел на престъпните му наклонности. Беше изпитал върху гърба си проявите на безскрупулната му природа. Тъкмо затова негов дълг беше да го спре. Да му попречи да избяга от съда на хората. Да го остави заклещен в здравата хватка на закона.

Дарко впери поглед във виещата се между дърветата пътека. Щеше да е истинско чудо, ако Найла се върне невредима. Може би докторката вече лежеше безжизнена върху влажната пръст. Може би негодникът я беше удушил, умъртвил, изритал в най-близкия трап.

Картината изплува в съзнанието му и Дарко захвърли лопатата. Заобиколи кофата с камъни и хукна към гората.

Трябваше да пристигне навреме. Да я спаси. Да я изтръгне от лапите на чудовището Рочели.

Гората го погълна с лепкавия си мрак. Дарко спря да си поеме дъх. Вдигна поглед. Върховете на дърветата се сплитаха над главата му и образуваха тъмен свод. Пълзящата мъгла не му разрешаваше да съзре накъде води пътеката.

Той пристъпи колебливо. Гората го приласкаваше в дебрите си, но някакво неосъзнато чувство му подсказваше, че всяка крачка го отдалечава от целта. А целта беше Найла. Трябваше да я открие. Час по-скоро. Жива!

Дарко прокара длан върху грапавата повърхност на дебел напукан дънер. Клонът над главата му се разклати и на педя от лицето му прелетя огромна черна птица. Младежът отскочи встрани и вдигна ръце да се предпази. Дрезгавият крясък на птицата раздра тишината.

Младият Герев извърна глава. Поляната, където копаеха останалите, се беше изгубила от погледа му. Пътеката потъваше в реещи се облаци мъгла. От Найла нямаше и следа. Нещастникът Роко отдавна си бе плюл на петите.

Пое отново по лъкатушния път. Ускори крачка. Беше истинско безумие, че разреши на негодника да я отведе в гората. Не можеше да проумее къде се изгуби и Гаврил. Защо остави задържания без надзор. И откъде изобщо му хрумна да влачи отрепката Рочели в къщата им.

Кратко прошумоляване го изтръгна от мислите му. Дарко се сниши и затаи дъх. Наоколо цареше смразяващо безвремие. Миризмата на гнили листа подразни ноздрите му. Тишината възбуди сетивата му.

Той усети ново раздвижване зад гърба си. Извърна рязко глава и забеляза ниска фигура. Присви очи. Може би беше сърна. Дивите животни често бродеха по тези места.

Младежът изостави пътеката и тръгна по посока на шума. Спря и се ослуша. Животното се бе притаило зад храстите и чакаше удобен момент да избяга.

Той пристъпи предпазливо. В миг пращене на сухи клони го накара да отскочи встрани. Не беше сърна. Между дърветата се прокрадваше нещо по-едро. Високо. И тежко. Отчетливите му стъпки пореха тишината.

Дарко приведе тялото си зад нисък бодлив храст. Трябваше да е изключително предпазлив. Бе слушал истории за глигани, които нападат в гръб. Тези зверове бяха жестоки и агресивни. Изходът от двубоя с тях винаги беше трагичен.

Младежът подаде глава между голите клони. Постъпи ужасно неразумно, като тръгна сам. Трябваше да извика подкрепление. Онези сурови мъже със сигурност знаеха гората по-добре от пръстите на ръцете си.

Той се изправи. Мъглата му пречеше да се ориентира къде точно остана пътеката. Налагаше се да се върне. Да повика помощ. И да изтръгне Найла от лапите на онзи изверг.

Дарко преглътна. Единственият знак бяха дърветата. Но всички те убийствено си приличаха. Младежът усети как вълната на безпомощност го блъсна. Гората се завъртя. Той опря гръб върху най-близкия дънер.

Не биваше да разрешава паниката да завладее съзнанието му. Все някога Гаврил щеше да се върне. Да види, че го няма. И да хукне да го търси.

Младежът се свлече върху изскочилите от пръстта корени. Кората на дънера раздра кожата му. Той сложи глава между коленете си и се опита да диша равномерно. Трябваше да се успокои. Да избистри мислите си. Да мобилизира силите си.

Неясен шум от стъпки го накара да трепне. Дарко вдигна глава. Съзря опасността само на педя от лицето си. Не извика, не побягна, не вдигна ръка да се защити. Ужасът бе сковал челюстите му, гръбнака му, крайниците му.

Беше прекалено изтощен, за да се бори и прекалено объркан, за да бяга. Вдигна примирено очи. Усети тежестта на удара. След миг всичко потъна в мрак.

49

През всичките тридесет и четири години служба инстинктът никога не му беше изневерявал. Делийски винаги предвиждаше с изключителна точност развоя на събитията. Трите минути, които бяха необходими на моториста да стигне до разклона, отдавна бяха изтекли. А това означаваше, че лейтенантът за първи път бе попаднал в глуха линия. И то следвайки логиката на собствените си стройни мисли.

Герасим погледна часовника. Не всичко, разбира се, беше изгубено. Съществуваше вероятност онзи да е спрял по пътя. Не беше изключено непознатият да има уговорена среща. И сега да чака в подножието на хълма появата на пратеник.

Делийски изруга. Най-неприятният вариант беше онзи да е съзрял автомобила. Това означава, че е надушил присъствието на полицията и се спотайва, опитвайки се да печели време.

Лейтенантът потърси цигара. Играта на криеница не можеше да продължи вечно. Все някога онзи щеше да изгуби търпение. Да направи грешна стъпка. Или да реши, че теренът е чист и да изпълзи от прикритието си. Тогава Делийски щеше да го хване за гушата и да го принуди да си каже и майчиното мляко. Щеше да го притисне до стената и да узнае най-после къде е леговището на разбойниците. Онези типове му бяха необходими повече от всеки друг път.

Делийски поднесе огънчето към лицето си. В миг до слуха му долетя ревът на мотор. Той захвърли цигарата и се спусна към реното. Отвори вратата, скочи върху седалката и опипа нервно ключа.

Бръмченето стана съвсем ясно и лейтенантът стисна волана. Всеки момент онзи щеше да изскочи пред погледа му. Той постави крак върху педала на газта. Нямаше да го плаши, щеше просто да го изненада.

Реното пропълзя към разклона. Делийски посегна съм бутона на сирената. Забави се цели четири секунди и това дари на моториста така необходимата му преднина.

Сирената изрева и зави заплашително. Реното изскочи от прикритието си и полетя след беглеца. Преследвачът разбра, че онзи няма намерение да се вслуша в гласа на закона. Затова се спусна настървено след него. Не биваше да му разреши да се отдалечи. Нито да го изгуби от погледа си.

Лейтенантът сведе поглед към стрелката на километража. Реното нямаше да издържи. Дупките щяха да му попречат да е равностоен бегач в надпреварата. Съществуваше дори опасност на някой от завоите автомобилът да излети в пропастта.

Намали скоростта. Разстоянието, което го делеше от беглеца, не беше непреодолимо. Сирената пореше тишината. Мъглата му пречеше да вижда ясно пътя.

Изненадата го връхлетя в мига, в който мотористът не зави към града, а се спусна към селото. Делийски превключи на трета. Този участък от пътя му даваше предимството да кара с осемдесет. Не можеше да разбере накъде се е запътил онзи. Каква работа има в селото. И как ще се измъкне оттам. От отсрещната страна се издигаше планината. Склонът беше непроходим. Не съществуваше нито един надежден път, който да изведе беглеца от клопката.

По устните на лейтенанта пропълзя усмивка. Онзи нямаше представа къде се набутва. По всичко личеше, че не е тукашен. В противен случай щеше да знае, че единственият начин да излезе от селото е, като се изправи очи в очи с представителя на реда.

Герасим Делийски намали скоростта. Прииска му се да потрие доволно длани. Съвсем скоро онзи щеше да е в ръцете му.

Той отмина табелата, която указваше, че до селото има само километър и отби на кръстопътя. Точно тук щеше да изчака гълъбчето да се върне. Изскочи от колата и се вторачи в прозорците на здравната служба. С Найла щеше да се разправя по-късно.

Делийски се огледа. Беглецът му беше вързан в кърпа. Спокойно можеше да се поразтъпче. Той тръгна бавно по главната улица. Най-ранобудните бяха вече на полето. Лентяите не се бяха измъкнали още изпод завивките. Животните отдавна катереха чукарите. Жените бяха оставили млякото в мандрата. Децата вдигаха врява в двора на училището. Мъжете впрягаха добитъка и се готвеха да поемат към нивите.

Делийски доближи до съборения дувар на първата изоставена къща. Вниманието му привлече тъмно лепкаво петно, което се открояваше под ниската дървена порта. Какво беше това, по дяволите? Приличаше на кръв, която се бе стекла по плочите на тротоара. Дирята обагряше бордюра и стигаше чак до асфалта на платното. Долу колелата на каруците бяха заличили следата.

Лейтенантът приведе едрото си тяло. Протегна ръка и прокара пръст по засъхналото петно. Изправи се, бутна портата, но вратата не поддаде. Огледа порутената тухлена ограда. Надникна през пролуката, която се бе образувала между рамката и камъка.

Дворът пустееше. Къщата от години стоеше необитаема. Бурените се издигаха до изпочупените стъкла на прозорците. Влагата пълзеше по мазилката. Циментът на площадката се ронеше.

Делийски чу говор и извърна глава. Откъм хлебарницата се зададоха двама старци в работно облекло. Единият бе нарамил мотика. Другият мъкнеше на гърба си шаячна торба. Лейтенантът поздрави студено и посочи следите от кръвта.

— Какво е станало тук?

Двамата селяни се вторачиха в петното.

— Някое скитащо кутре се е навряло под колелата на минаваща каруца.

Лейтенантът поклати глава.

— По-скоро някой е извършил жертвоприношение. Тук е заклан цял вол — изрече намръщено той.

— На кого ще му хрумне да си коли вола насред селото, началник, — усмихна се селянинът с мотиката. Делийски го изгледа строго.

— Някой влиза ли в тая съборетина? — Той посочи залостената порта. Старците вдигнаха почти едновременно рамене.

— Откакто умря Челенгира, лека му пръст, само кучета и котки се разхождат из двора.

Лейтенантът въздъхна.

— Вие двамата накъде сте се запътили? — Той не дочака отговора и посочи виещата се покрай стобора улица. — Да сте мяркали насам един моторист? Профуча преди минути.

Старците се спогледаха.

— Ако побързаш, ще го свариш в здравната служба…

Делийски сбръчка вежди. Помисли, че не е чул добре.

— Явно е на зор, защото едва не отнесе ярето на Цена куцата. Сигурно търси докторицата. Тя обаче отпраши за града. Щяла да се върне следобед. Така пише на бележката върху вратата.

Селянинът още не беше изрекъл последните думи, когато лейтенантът хукна към реното. Пропусна да се сбогува, защото в момента изобщо не му беше до любезности. Не биваше да губи нито секунда. Ако проявеше достатъчно ловкост, щеше да изненада непознатия в гръб.

Той стисна дръжката на вратата, но след миг отдръпна ръка. В случай, че полети към здравната служба, съществуваше вероятност да изпусне странника. Не биваше да рискува. Онзи би могъл да избере всеки от четирите пътя, които се срещаха в началото на селото, за да се върне и да напусне селището.

Делийски се отпусна зад волана. Разумът му диктуваше да изчака. Инстинктът го теглеше към леговището на Найла. Той захапа незапалената цигара. До целта се добираха единствено търпеливите. На върха се изкачваха само дръзките. А Герасим Делийски притежаваше и неизчерпаемо търпение, и пословична дързост.

Той погледна часовника. Щеше да чака. Все някога онзи щеше да се върне. Свали стъклото и се вгледа в прозорците на здравната служба. В следващия миг видя нещо, което го накара да захвърли цигарата.

Единият от прозорците на втория етаж се открехна. В рамката се появи човешка фигура.

Делийски долепи чело до предното стъкло. Напоследък в селото ставаха необясними неща. След като докторката е в града, сградата трябваше да е заключена. Кой тогава се подвизаваше вътре?

Той завъртя ключа. Найла играеше опасна игра. Излъга го, без да й мигне окото. Не беше отпрашила към града. Беше чакала пристигането на непознатия. Затова сутринта побърза да го отпрати.

Реното се затресе по паважа. Коя беше птицата, която долетя в селото, за да се срещне тайно с колумбийката? И защо Фурера държеше никой да не узнае за това посещение?

Автомобилът се задъха по склона и спря пред новата сграда на медицинската служба. Делийски тресна вратата и се вгледа в равните букви върху бележката на входа. Натисна дръжката. Вратата беше заключена.

Заобиколи и нахлу в градината. Доближи до ниската тухлена постройка, в която се помещаваше квартирата на докторката. Отвътре не долиташе никакъв шум.

Той вдигна поглед към прозореца, в рамката на който само преди минути зърна фигурата. Крилото беше затворено. Пердето дръпнато. Всички следи от човешко присъствие бяха старателно заличени.

Делийски пое дълбока глътка въздух. Прекрасно! Птиченцето може би още беше в клетката. Единствената, която беше в състояние да го пусне да излети, беше Найла. Но той нямаше да й разреши да го направи. Защото пленникът му беше необходим.

Делийски се отпусна на пейката и облегна гръб върху зида. Непознатият беше следата, която отдавна търсеше. И която щеше го изведе от тунела, в който така отчаяно се луташе.

50

Имаше чувството, че е жив. Въпреки че точно тази вероятност изглеждаше изключително нищожна. Клоните над главата му се поклащаха, разкривайки късчета пробуждащо се небе. Наоколо пееха птици, ухаеше на мокра трева и първите проблясъци на слънцето образуваха светли петна по острите върхове на дърветата.

Убиецът стоеше на крачка от него и го наблюдаваше с неподвижен поглед. Последното нещо, което си спомняше, беше ножът в ръката на злодея. Дарко отмести поглед. Острието лежеше на педя от стъпалото му. Не чувстваше болка. Само изтощение и горчивия вкус от набързо потушен гняв.

Той отпусна глава назад и усети мократа пръст под тила си. Сетивата му се пробуждаха. Долови аромата на стичащата се по близкия дънер смола. Чу тревожната песен на уплашена горска птица. Видя сивеещия къс небе. Преглътна. Беше жив! Можеше да вижда, да чува, да разсъждава. Той притвори очи. Не беше способен да проумее единствено как се бе оказал в компанията на убиеца.

Сви бавно дланите в юмруци. Претърколи тялото си и се изправи с пъргавината на котка. Ножът беше далеч, но щеше да се бори с голи ръце. Онзи стоеше насреща, без да помръдва. Без да отмества поглед от лицето му. Сигурен в надмощието си.

Дарко стисна зъби. Преди секунда лежеше повален в пръстта, но ненадейно го връхлетя спасителен прилив на сили. Уроците на Гаврил. Да не се предава. Никога. И при никакви обстоятелства.

Той отскочи напред и блъсна негодника в гърдите. Онзи полетя встрани, но се задържа на краката си. Дарко замахна и стовари юмрука си върху лицето на нахалника. От окото на Роко рукна кръв.

Италианецът докосна бузата си с длан, огледа обагрените в кръв пръсти и потърси ножа. Дарко предвиди намерението му и побърза да го предотврати. Хвърли се и нанесе нов удар, този път в корема на негодника. Онзи се преви.

Младият Герев реши да се възползва от надмощието си и заби лакът в гърба му. Роко се свлече в калта. Дарко се нахвърли като хищник върху него.

Чужденецът не се съпротивляваше. Само опипа ронливата пръст с надеждата да достигне с върха на пръстите си ножа. Дарко изрита дръжката и острието излетя встрани. Няколко безкрайни секунди двамата останаха загледани в разстоянието, което ги делеше от оръжието.

Дарко впи пръсти в гърлото на противника. Онзи почувства, че не му достига въздух. Усети как сърцето му се поду. Слепоочията му запулсираха.

Изведнъж груба сила блъсна ръката на Дарко. Той видя жилестата длан, която стисна китката му. Много след това почувства болката, която прониза тялото му. Ръката му увисна като пречупен клон. Лицето му се сгърчи от разтърсващ спазъм.

Младият Герев усети как същата тази сила го повдигна и захвърли върху гнилите листа. Нямаше представа, че е толкова лек. Той чу хрипавата кашлица на чужденеца. Видя как негодникът се преви, след това пропълзя като охлюв към близкия дънер.

Дарко вдигна глава. Погледът му срещна две налети с кръв очи, в които младежът прочете присъдата си.

51

Знаеше, че ако се разтършува, ще го намери. Махалата се състоеше от няколко къщи, повечето от които нямаха дори вътрешен двор. Делийски завъртя незапалената цигара между пръстите си. Мотоциклетът на пришълеца със сигурност бе наврян в някой миризлив обор. Или бе потулен под купа сено в порутена плевня.

Лейтенантът заби поглед в добре залостения прозорец на втория етаж. Някой се криеше в болничната стая на медицинската служба. Можеше да разбере кой е само с един точен изстрел в ключалката. Стрелбата, разбира се, щеше да привлече вниманието на съседите, а самият той рискуваше да се превърне в посмешище, в случай, че Найла бе приютила под крилото си някой изритан от къщи пияница. Инцидентът щеше да разтърси не само къщите наоколо, но и кариерата му. Тази перспектива, обаче, не го плашеше толкова, защото така или иначе бе преживял немалко бури. Щеше да оцелее и след поредния тайфун.

Герасим Делийски смачка цигарата и я набута в джоба на ризата. Чувстваше се обграден от неприятели. От хора, в които бе вярвал, но които бяха измамили доверието му. Гаврил, Найла, Гълъбина, колегите. Дори свещеникът избягваше да се изправи очи в очи с него. Лейтенантът въздъхна. Всички играеха нечестно. Крояха користни планове. Лъжеха, криеха намеренията си, преследваха нечисти цели. В центъра на този хаос лежеше пресен труп. Всички знаеха, че е извършено зловещо престъпление. Но никой не се интересуваше от причините. Никой не настояваше да бъдат наказани виновниците. Дори онези отгоре си затваряха очите, оставяйки го да се блъска сам в слепи стени.

Той измъкна отново цигарата. Къде ли Гаврил бе завлякъл чужденеца? И за какво, по дяволите, му беше необходим на Герев онзи нехранимайко?

Делийски се вторачи отново в прозореца. Теориите на усойницата Гълъбина за тайни заговори бяха плод на неутолимата й жажда за отмъщение. Тази жена беше непоколебима в желанието си да получи онова, към което от години така отчаяно се стремеше.

Лейтенантът захапа с настървение долната устна. Ако отмъщението действително беше ястие, на което човек би могъл да се наслади единствено когато е поднесено студено, то госпожица Гъдева бе чакала твърде дълго. Ако се помотае още малко, рискуваше да не усети изобщо вкуса му.

Той се усмихна горчиво. Не биваше да разрешава на психоложката да му оказва натиск. Да направлява мислите му. Да пречупва волята му. Трябваше да запази здравия разум. Чистия поглед. И точната преценка за нещата.

Зад гърба му изскърца врата. Делийски трепна и се обърна. В първия миг помисли, че има халюцинации. Примига невярващо и се изправи рязко.

— Мислех, че си в града…

— И аз така мислех… Че си в града… Всъщност, не трябва ли да си там? — Найла го изгледа предизвикателно. Делийски присви очи. Това момиче започваше да се държи прекалено дръзко. Изпробваше търпението му. Поставяше на изпитание добрите му обноски.

Докторката не дочака отговора и обясни безизразно:

— Изпуснах автобуса в осем. Ще се опитам да хвана този в десет. — Тя закопча късото сако и спря в края на алеята.

— Случило ли се е нещо?

Делийски приближи и застана на крачка от нея.

— Нищо. С изключение на това, че си имала посещение…

— Всеки ден имам десетки посещения. Ако си забравил, това ми е работата…

Изведнъж мъглата в главата на полицая започна да се разпръсква. Някой от иманярите беше пострадал. И се нуждаеше спешно от помощ. Затова непознатият летеше като луд. Лейтенантът една сдържа усмивката си.

Гълъбчето Найла се готвеше да излети в гората. Ако самият той проявеше достатъчно ловкост, красавицата съвсем скоро щеше да го отведе в пещерата на разбойниците.

— Ще те откарам до спирката… — Делийски измъкна от джоба ключа от колата.

— Не си прави този труд. След три минути съм там. Освен ако… не искаш да се увериш, че ще се кача в автобуса…

Делийски се засмя.

— Нямам основание да се съмнявам в искреността ти…

Той доближи на смущаващо разстояние.

— Знаеш ли кое е най-хубавото?

Найла издържа погледа му.

— Че нямаш представа колко ти вярвам…

— Още по-хубавото е, че ти, лейтенант, нямаш представа колко си губиш времето, като се въртиш наоколо. — Найла придърпа късото сако и пристъпи напред. Телата им почти се докоснаха.

— Заблудата те води постоянно при мен, а твоята компания, лейтенант, ми доставя огромно удоволствие… — Найла погледна часовника и тръсна глава. — Ако не побързам, ще се наложи да гоня автобуса в два. А не искам денят да отива по дяволите. Всъщност… — тя присви очи. — … не е ли по-удобно да ме хвърлиш в града?

Делийски облиза устни. Не бяха минали и два часа от първата им среща, а красавицата отново се опитваше да го отстрани от мястото на събитията.

— Какво иска онзи с мотора от теб? — Дружелюбността в погледа на полицая изчезна. Топлината в гласа му се стопи. Найла сбръчка изрисуваните си вежди.

— Не водя отчет кой от селяните пристига с мотор, кой на кон и кой с каруца…

Делийски протегна ръка и стисна лакътя й.

— Не си играй с огъня, момиче! Знаеш, че имам слабост към теб, но в живота следвам един непоклатим принцип: Не разрешавам чувствата да пречат на работата ми.

Найла издърпа лакътя си и впери студения си тъмен поглед в суровото лице на полицая.

— Откакто се помня, се ръководя от същия принцип, лейтенант. Тъкмо затова с теб толкова си приличаме… — Тя издърпа вратата на градината. — А сега ме остави да си свърша работата! — Найла прекрачи прага и извърна глава.

— Между другото… таванът в стаята на втория етаж тече. По стените е плъзнал мухъл. Проветрявам по няколко пъти на ден, но чернилката пълзи като проказа. — Тя облиза устни. — Не е лошо да кажеш на твоите приятелчета в града да изпратят майстор. Трябва да се сменят керемидите и… да се измаже навсякъде. — Докторката се завъртя на пети.

— Както знаеш, вече нямаме кмет. Пък и да имахме… — Тя повдигна рамене. — … все същата работа.

Делийски пъхна ръце в джобовете на панталона.

— Нямам приятели сред управниците в града. Ако настояваш, ще свърша тази работа сам.

— Ти си истинско съкровище, лейтенант… — Найла се усмихна сдържано и забърза по калдъръма надолу. Делийски постоя няколко секунди в средата на пътеката, след това се спусна стремглаво към реното.

Красавицата беше умна. Но не толкова, че да заблуди старо куче като него. Какво се опитваше да го убеди? Че само тя и никой друг влиза в онази стая? Той завъртя ключа. Предницата на автомобила се надигна и машината заизкачва върха.

Делийски задържа дъха в гърдите си. От площадчето пред Кънчовото кафене селото се виждаше като на длан. Оттам щеше да се убеди дали госпожица Фурера действително щеше да скочи в автобуса. Или щеше да кривне по някоя от пътеките, които водят в планината.

Реното спря пред кафенето и Герасим Делийски чу олелията, която долетя отвътре. Но точно в този миг пиянските свади на безделниците бяха най-малката му грижа. Вълнуваше го единствено да не изпусне гълъбицата от погледа си.

Автобусът се зададе, направи пълен кръг и спря пред навеса. Найла Фурера изчака слизащите да освободят входа и сложи изящния си крак върху стъпалото. Делийски я видя да потъва във вътрешността.

Добре! Красавицата спечели първия рунд. Но двубоят едва сега започваше. Лейтенантът се заслуша във виковете, които долитаха от сумрачната, воняща на вкисната бира изба. Нямаше намерение да си губи времето с пиянски раздори. Чакаха го много по-важни задачи.

Той скочи в реното и се спусна към черквата. Вече втори ден поп Недялко се криеше като подплашено псе. Какво знаеше тази стара лисица? Кого криеше? И защо?

Автомобилът се заклати по улицата, която отвеждаше към храма. Вратата на двора беше заключена. На желязната решетка висеше новичък катинар.

Той стъпи върху камъка пред входа и надникна над тухлената ограда.

— Бабо попадийо, кажи на поп Недялко да излезе! — Твърдостта в гласа му стресна възрастната жена. Тя се надигна от лехата с тиквите, взря се във физиономията, която надничаше над тухлите, след това отвърна благо:

— Няма го, синко. Отиде в града. Тръгна рано, да не го хване жегата.

Делийски скочи на земята. Още един в града. Какво се бяха залетели всички натам? Като мухи, кръжащи над питата с мед. Може би Найла беше права. Тук човек само си губи времето.

Полицаят се отпусна зад волана. Мотористът беше потънал вдън земя. Бе прелетял из селото, без да оставя следи. Освен ако… не беше още там. В стаята на втория етаж.

Лейтенантът разтри слепоочията си. Съществуваше резервен вариант, до който вероятно щеше да се наложи да прибегне. Той зави по улицата към кръчмата. Веднъж седмично свекървата на стрина Вева, старата Марковица, проникваше в крепостта на Найла, за да избърше праха и измие калните стъпки по пода. Правеше го срещу шепа жълти стотинки, но докторицата беше доволна, че не трябва сама да върши тази работа.

Делийски остави колата под върбата на площада и закрачи към входа на кръчмата. Найла не му беше необходима. Сам щеше да узнае онова, което го интересуваше.

Той блъсна вратата и прекоси влажното сумрачно помещение. Може би старата Марковица стискаше не само ключа, но и част от загадката на стаята на втория етаж.

Лейтенантът подпря лакът върху мокрия тезгях и потропа нетърпеливо с пръсти върху дървото. Огледа се и в следващия миг разбра, че срещата с Марковица ще трябва да почака…

52

Съдът на копачите беше страховито инцидентно сборище, което се провеждаше под открито небе и без ясно установени правила. Това, последното, караше кожата на Дарко да настръхва от ужас, защото не знаеше на какви закони е подвластен моралът на иманярите. Ако изобщо мъжагите наоколо бяха прочутата шайка иманяри. И ако изобщо в живота им съществуваше морал.

Младежът извърна бавно глава. Негодникът Рочели стърчеше на три крачки от него, с увиснали рамене и разбит нос. Гледаше тъпо в земята и по всичко личеше, че му е все едно какво ще последва. Самият Дарко не знаеше дали да се моли Гаврил да се появи по-скоро или е по-добре баща му да остане в неведение относно случката в гората. Доколкото можеше да отгатне по мрачните физиономии на съдниците, хората с лопатите не изглеждаха склонни да проявят съчувствие. Бяха недоволни, че сбиването на хлапаците ги откъсва от целта. Освен това, изглеждаха сърдити, задето се налагаше да раздават правосъдие.

Дарко подсмръкна и избърса нос с ръкава. Мъжът, който едва не строши костта на ръката му, гледаше смразяващо виновниците. Младият Герев така и не проумяваше защо този здравеняк отърва нищожеството Рочели от желязната хватка, в която стоеше заклещен.

Дарко усети, че непознатият се двоуми. Мъжът със здравите бицепси се чудеше дали първо да тегли едно хубаво конско на провинилите се или да пристъпи направо към изпълнението на наказанието. Явно везните натежаха на страната на бързата процедура, защото мъжагата изсумтя и протегна косматата си ръка към реката.

— Оттук нататък всяко неподчинение се заплаща. — Онзи впери мътните си очи в лицата на младежите.

За стотен път, откакто бе пристигнал в гората, Дарко се запита къде се губи Гаврил. Ултиматумът на непознатия обаче го откъсна от мислите за баща му и накара устата му да зейне от изумление.

— Давам ви точно четиридесет минути и нито секунда повече. — Клепачите на Копача се присвиха още повече и зениците изчезнаха зад двата едва забележими процепа.

— Точно след четиридесет минути искам да видя тук два реда гладки каменни плочи.

Дарко се огледа да зърне камиона, който явно трябваше да разтоварят.

— Бияча ще ви покаже къде и какво да търсите. — Мъжът с яките бицепси посочи кльощав прегърбен палячо, облечен в шарени дрипи. Онзи се ухили неприятно, явно поласкан от доверието, което му гласуваха.

— Ще минете по цялото крайбрежие на реката. Ще изберете най-големите и гладки камъни.

Дарко почувства, че започва да схваща.

— Ще работите заедно, без обаче да разменяте нито дума. Разногласията ще си ги изглаждате по друго време и на друго място. Ясен ли съм?

Дарко си даде сметка, че Копача определено е човек, който държи на обещанията си.

Мъжът насреща свъси вежди.

— А сега се залавяйте за работа! Реката е там долу. След четиридесет минути искам камъните да са тук.

Дарко прекрасно знаеше къде е реката. И с удоволствие би натиснал в ледената вода разбитата глава на отрепката Рочели.

Копача обърна гръб, плю върху дланите си и стисна дръжката на лопатата. Роко затътри крака след Бияча, а Дарко се огледа за последен път с надеждата да зърне Гаврил. Трябваше незабавно да извести, че чужденецът замъкна Найла в гората. Иманярите не обърнаха внимание на пристигането на докторката. Още по-малко отдадоха значение на изчезването й.

Младият Герев изчака Рочели и Бияча да се отдалечат по пътеката и приближи широкия гръб на Копача. Събра цялата дързост, която му бе останала, и изрече задъхано:

— Чужденецът завлече докторката в гората. Мина доста време, а още не се е върнала…

Иманярят се изправи и погледна натрапника през рамо. Впери кървясалите си очи в лицето му и изсъска студено:

— Виждам, че не си чул нито дума от това, което казах…

— Когато го срещнах, бродеше между дърветата като призрак. Държеше нож. Човекът е опасен — почти изплака младежът.

Копача извърна туловището си и в този миг Дарко осъзна, че е приближил на опасно разстояние.

— Налага да запомниш нещо, малкия. В планината съществува неписан закон: Никой не се бърка в работата на останалите. Твоята работа в момента са камъните. Ако се помотаеш още малко, ще те изпратя в пещерата. А там със сигурност няма да ти хареса…

Дарко си даде сметка, че точно днес не му се ходи в никаква пещера. Затова побърза да се отдалечи. И все пак иманярят не беше наясно. Най-неотложната му задача беше да спаси Найла. И щеше да го направи. Колкото и да се правеше на страшен този малоумник.

Момчето се спусна по пътеката, която отвеждаше към градините. Беше изградил план. Щеше да свърне край колибата на Кънчо Кафеджията и оттам да се върне обратно в гората. Баща му със сигурност щеше одобри желанието му да се притече на помощ.

Когато стигна до телената ограда на имота със слънчогледите, Дарко се огледа. Дори Бияча да се върне да го търси, той вече щеше да е потънал сред дърветата. Младежът прескочи малката вада, издълбана между двете градини и нагази в калта. В този миг до слуха му долетя рев. Младият Герев се закова на място. Постоя няколко секунди неподвижен, след това хукна към реката.

Когато пристигна на брега, съзря нещо да шава сред бурените. Младежът пристъпи плахо. Надигна се на пръсти и огледа трескаво близката градина.

Дарко стисна юмруци. Главата на беглеца подскачаше над върховете на царевиците и с всяка измината секунда се отдалечаваше от мястото, където се гърчеше мършавото тяло на Бияча.

53

Селянинът запречи входа на кръчмата, дърпайки с усилие края на изтъркан кожен мулар. Делийски се запита за какво му е притрябвало на Дезертьора да влачи нещастното животно в опушена и пропита с алкохолни пари дупка. На това място издържаха само заклети безделници и закоравели пияници.

Дезертьора се озърна за помощ. Застопори единия си крак върху разкъртената рамка на вратата, изпъна тялото си назад и нави кожения каиш около китката си. Животното отказваше да прекрачи прага и това предизвика шумни подигравки от страна на кибиците.

Сцената погълна вниманието на Делийски, но той скоро бързо изгуби интерес и се озърна да види защо се бави кръчмарката. Ключовете от здравната служба му бяха необходими. Нямаше търпение да разбере кой е тайнственият посетител. И защо Найла държи присъствието му да остане незабелязано.

Лейтенантът потропа нервно с пръсти върху тезгяха. Трябваше да свърши тази работа преди докторката да се е върнала от града. Старата Марковица можеше не само да му предостави достъп до болничната стая, но и да внесе малко светлина в тунела, в който самият той се луташе. Истината е, че старицата беше трудно подвижна, недочуваше, недовиждаше, но не беше съвсем глуха и сляпа.

Делийски погледна часовника. Нямаше да я плаши. Щеше просто да я подпита. А ако баба Морковица прояви отзивчивост, щеше и да я възнагради с някоя петолевка.

Зад гърба му гръмна смях, който изтръгна началника от мислите му. Той извърна глава и видя как тялото на Дезертьора се стовари върху каменния под. Безделниците наскачаха и се скупчиха около въргалящия се върху плочите нещастник. Делийски извърна глава. Сцената предизвика в съзнанието му горчивия вкус, който оставя пошло публично пиянско зрелище.

Стрина Геновева изникна зад оплютата от мухите мазна завеса и се спусна към групата зяпачи. Грабна в движение къса точилка и я размаха над главите на безделниците. Обръчът около Дезертьора се разтегна и Делийски видя как кръчмарката сръга в ребрата обекта на всеобщото веселие, засипвайки го с цветисти ругатни.

Стрина Вева се върна зад тезгяха, захвърли точилката, избърса ръце в престилката и погледна сърдито лейтенанта.

— Ти какво зяпаш, началник! Бива ли такова нещо! Да ги оставяш да се дърлят като улични псета!

Делийски отмина укора и приведе едрото си тяло над тезгяха.

— Дошъл съм за друго… — изрече поверително той.

— За каквото и да си дошъл, тия тук някой трябва да ги озапти.

Делийски се приведе още по-ниско над подредените върху малка табла мокри ракиени чаши.

— Дошъл съм за една услуга…

Кръчмарката престана да бърше ръцете си и огледа изпитателно началника.

— Каква услуга? — попита дръпнато тя.

— Не е кой знае какво. — Делийски се поколеба за миг, след това изрече шепнешком:

— Трябват ми спешно ключовете от здравната служба.

— Защо? Кой е на зор?

— Никой. Всъщност… работата не търпи отлагане…

— Не можеш ли да изчакаш да се върне докторицата?

— Мога. Но… не искам.

Истината е, че Герасим не беше помислил каква версия ще представи пред любопитната и мнителна стрина Вева. Разпитът го завари неподготвен и той се усмихна смутено:

— Мисията е тайна. Не трябва никой да разбере.

Стрина Вева го изгледа под вежди. В погледа й проблесна закачливо пламъче.

— Ти си бил голям наивник, бе началник. На улицата пред здравната служба киснат по цял ден дузина любопитни старци. Как ще се промъкнеш, без да те забележат? Да не си си купил шапка-невидимка?

Стрина Вева се развесели от собствената си шегичка и посегна към мокрите чаши. Делийски си даде сметка, че изобщо не му се слушат кръчмарски остроумия, затова рязко смени тактиката.

— Ключовете ми трябват незабавно — изрече студено той. Геновева остави чашата и се приведе към лицето му.

— Прокурорско решение имаш ли?

Делийски примига. Тия селяни започваха много да знаят. Добрите стари времена, когато притихваха и гледаха уплашено при появата на представител на властта, отдавна бяха отминали.

— Не ми трябва никакво прокурорско решение. И изобщо, чуваш ли се какви ги говориш? Да тръгна да занимавам прокурора с такива… глупости!

— Като са глупости, не си губи времето, ами седни изпий една бира… Да се успокоиш… — Стрина Вева включи котлона и сложи отгоре очуканото джезве.

— Кафе искаш ли? — попита троснато тя. Делийски обаче не беше готов да се откаже от намерението си. Затова протегна ръка и стисна китката на кръчмарката.

— Надявам се си даваш сметка, че с поведението си слагаш прът в колелата на следствието.

Веднага съжали за заплахата. Въпреки това пръстите му останаха впити в ръката на твърдоглавата Геновева.

— Явно следствието съвсем е зациклило, след като си тръгнал да молиш баба ти Марковица за услуги… — Вева издърпа ръката си, а Делийски поглади нервно брадичката си.

— Ще ти доверя нещо, но искам да си държиш езика зад зъбите… — смени тона той. Кръчмарката изтегли джезвето от котлона и се зае да налива кафе в малка порцеланова чашка.

— Виж, това вече не мога да ти го обещая…

Лейтенантът си даде сметка, че не бива да изпуска нервите си.

— Разполагам със сведения, че докторицата се е замесила в нещо нечисто. Чух, че някой влизал тайно в службата. Сега е моментът да разбера кой е. И защо се навърта в селото. — Делийски забеляза недоверието между присвитите клепачи на кръчмарката.

— На вълка вратът му е дебел, защото си върши работата сам, началник. — Стрина Вева обърна гръб и пристъпи към увисналата завеса. В този миг обаче в кръчмата се случи нещо, което накара двамата събеседници да извърнат почти едновременно глава и да се вторачат в странната гледка.

Дезертьора, който продължаваше да се въргаля върху калните каменни плочи, направи едно последно усилие. От гърлото му изригна дрезгав стон. Той задърпа с животинско настървение кожения каиш.

Тълпата онемя за миг, след това изрева от изненада. Делийски приближи и съзря в рамката на вратата прегърбеното и омотаното с въже тяло на изпаднал в беда нещастник. Лейтенантът пристъпи напред и в следващия миг осъзна, че понякога случайността разиграва много нелепи сценарии.

54

Дарко тича дълго. Когато стигна до бетоновия бент на язовира, спря. Преви се и опита да си поеме дъх.

Негодникът се изплъзна от погледа му. Момчето седна върху прогнил дънер и зарови с крак в ронливата пръст. Всъщност, така беше по-добре. Отрепката Рочели трябваше да излезе от живота им. Ненадейно, както бе нахлул в него. За да възвърне делникът обичайния си ритъм.

Младият Герев се изправи. Приведе тялото си над чучура под ниската каменна чешма и пи жадно с шепи от ледената вода. Избърса брадичката с ръкава и се запита дали трябва да се връща при онези типове в гората. Докторката му препоръча почивка, а Гаврил не даваше пет пари за съветите на Найла. Баща му не само го завлече в планината, но го застави да копае ровове и да мъкне камъни от реката.

Младежът вдигна очи и огледа небето. Без нещастника Роко денят обещаваше да е ведър и спокоен. Той постоя още миг, загледан в синевата над главата си. След това пое бавно по пътя към селото.

Вървеше, навел глава и мислите му се въртяха непрекъснато около странното поведение на Гаврил. През последните дни баща му беше станал неузнаваем. Държанието на Герев хвърляше в догадки не само полицията, но и всички, които го знаеха.

Дарко вдигна глава и съзря оградите на първите къщи. Гаврил му дължеше куп обяснения. Но баща му избягваше да говори с когото и да било. Не споделяше намеренията си. Не даваше отчет за постъпките си. И най-тревожното: като че ли напълно нехаеше за последствията.

Селяните говореха, че Герев стои в дъното на замисъла за убийството на кмета. Дарко отказваше да приеме тези слухове за истина и се гневеше искрено, когато мълвата пълзеше безпрепятствено по улиците, дворовете и кръчмите. На моменти обаче имаше усещането, че Гаврил сам подхранва подозренията. А това беше неразумно, несправедливо и прекалено опасно.

Младежът стигна до табелата и спря на прашния кръстопът. Зачуди се дали да поеме към къщата на върха, но си каза, че няма какво да прави сам в огромния чифлик. Затова реши да мине през площада и да разбере къде се подвизава баща му. Трябваше да разкаже на Гаврил за ненадейното посещение на Найла. И да го убеди да се върнат в гората и да потърсят красавицата.

Младежът пое по централната улица, без да обръща внимание на крясъците на малчуганите, които замерваха с камъни проскубано бездомно псе. Когато стигна до площада, чаршията му се стори неестествено пуста. По това време на деня обикновено тук кипеше от живот. Търговци от съседните села, добитък, шумни разправии, вихрещи се семейни свади.

Дарко надникна в магазина, но не видя никого. Чу глъчката, която долетя откъм кръчмата и тръгна неуверено натам. Застана на прага и подаде колебливо глава. В следващия ми отстъпи стъписано назад.

Младежът надникна отново в пропития с цигарен дим и алкохолни пари сумрак. Бяха му необходими няколко безкрайни секунди, за да осъзнае, че желанието за тих спокоен ден не е нищо друго, освен глупава младежка илюзия.

55

Изпитваше искрено задоволство, че се включи в играта, стискайки в ръцете си най-силния коз. Освен това прояви добрината да го обяви. Делийски трябваше да й е благодарен. Но мъжете рядко изпитваха признателност. Освен това притежаваха и този дребен недостатък, да не виждат какво става под носа им. Това беше отличителна черта на мъжкия вид и дори калени бойци като господин началникът не правеха изключение от всеобщото правило.

Истината е, че от сутринта Гълъбина не можеше да си намери място. Въртеше се безцелно из кабинета, отваряше и затваряше нервно крилата на прозореца, вдигаше и пускаше щорите, поднасяше слушалката на телефона към ухото си и след миг я поставяше на място, пиеше чайове за успокоение на нервите и чакаше да се стане нещо, което да сложи край на терзанията й.

Събитието, което очакваше от сутринта, така и не се случваше. И въпреки че самата тя не знаеше какво би излекувало накърненото й достойнство, нямаше търпение да стане свидетел на бърза развръзка, която да внесе покой в объркания й душевен мир.

Гълъбина чу как в коридора изтропа врата. Надникна да види дали Делийски не се е върнал. След среднощния разговор буренът на съмнението със сигурност бе прорасъл в душата му. Въпросът беше дали господин началникът ще подходи деликатно към разкритието или ще действа брутално, използвайки груба сила.

Всъщност, този въпрос не я вълнуваше. Герев се бе постарал да я превърне в противник. Ако беше малко по-опитен с жените, щеше да знае, че няма нищо по-опасно от отмъщението на една обидена и отблъсната жена. Но тези дни Гаврил живееше в собствен свят. Не се интересуваше нито от обиди, нито от отмъщения. Съзнанието му беше обсебено единствено от мисли за нехранимайкото Роко.

Гълъбина се усмихна горчиво. Герев се беше превърнал в заложник на собствената си младежка представа за нещата. Вероятно през всичките тези години нито за миг не бе успял да се освободи от властната сянка на миналото. И сега плащаше безумна цена за потъпканите си илюзии.

Мъже, въздъхна Гълъбина. Слаби, заслепени от угаснали страсти, пленници на изкуствено подклаждани желания, жертви на собствената си измамна представа за нещата.

Звънът на телефона я накара да подскочи върху мекия стол. Психоложката изгледа с неприязън ръмжащия апарат. Нямаше желание да разговаря с никого. Искаше да разбере единствено дали Гаврил вече е с белезници. Тогава идваше нейният ред. Ролята, за която от години мечтаеше. Гаврил да изпитва живителна необходимост от съветите й. От присъствието й. От съчувствието й.

Телефонът престана да звъни и Гълъбина се отпусна облекчено назад. Нямаше желание да се занимава с чужди проблеми. Единственото, което имаше значение в момента, беше случаят Герев. С всичките неизяснени бели петна по него.

Гълъбина застана до прозореца и надникна навън. Времето течеше мъчително бавно. Неизвестността я смазваше. Очакването я изпълваше с неясна тревога.

Тя погледна часовника. Наближаваше обяд, а Делийски още не се беше върнал. Беше изчезнал от сутринта, оставяйки я да се дави в собствените си догадки.

Психоложката отвори отново крилото на прозореца и облегна длани върху перваза. Тогава забеляза нещо, което погълна до такава степен вниманието й, че тя издаде рязко навън едрото си тяло. Главата й увисна над каменния навес над входа. Раменете й почти докоснаха клоните на плачещата върба.

Гълъбина изпита неудържимо желание да разтърка очи, за да се убеди, че вижда добре. Че не сънува. Че пред очите й не изскачат видения.

Постоя няколко секунди, приведена над перваза, след това се отдръпна в тихия уют на кабинета си.

Сцената, която се разигра пред очите й, беше сюрреалистична. Гълъбина не успя да устои на изкушението и подаде отново глава през полуоткрехнатия прозорец.

Какво, по дяволите, правеше онзи глупак Делийски? Къде се беше запилял? И защо разрешаваше на негодниците да се разпореждат безнаказано със съдбите на всички останали?

Тя посегна към телефона. Господин началникът трябваше час по-скоро да се върне към задълженията си. Издъни ли се, онези отгоре като нищо щяха да му духнат под опашката. А тогава всичко отиваше по дяволите.

Гълъбина набра номера. Не даваше пет пари за кариерата на Делийски. Но Герев трябваше да си получи заслуженото. И самата тя щеше да се погрижи това да се случи час по-скоро.

56

Делийски се питаше дали е възможно случайността да го възнаграждава така щедро за търпението, което прояви през последните дни. Гледката пред очите му беше не просто любопитна, но представляваше логичен завършек на една предизвестена развръзка.

Роко Рочели стърчеше в центъра на опушената кръчма, омотан в здравото въже на Дезертьора. Чужденецът зяпаше с празен поглед влажните плочи на пода и оставаше напълно безучастен към злобните подмятания на жадните за зрелища пияници.

Стрина Вева се окопити първа. Грабна отново точилката и се спусна да окаже помощ на нещастника. Но лейтенантът реши, че моментът е само негов и не бива да разрешава друг да поема контрол над ситуацията.

— Видях го да тича по шосето… — Дезертьора се изправи с усилие, без да изпуска края на изтъркания кожен каиш. — Искаше да избяга негодникът. — Селянинът говореше задъхано. — Пришпорих магарето и го настигнах. Наложих го с камшика, овързах го и го метнах в каруцата. И ето, водя го тук, да го предам в ръцете на правосъдието.

Ръцете на правосъдието бяха дузина мръсни, криви, мазолести, кокалести длани, които се протягаха застрашително към младежа и дърпаха грубо калната дреха. Делийски пристъпи напред и разбута тълпата.

Подробностите около залавянето на чужденеца не го интересуваха. Важното беше, че Роко Рочели е в ръцете му. Младежът щеше да го отведе при Гаврил. А това беше единственото, което имаше значение в момента.

— Накъде се беше запътил? — Полицаят изгледа строго италианеца от глава до пети и едва сега забеляза омазаните в кал работни дрехи върху гърба му.

Роко не отговори.

— Не чуваш ли какво те пита началникът? — сръга го в ребрата Доносника. Роко залитна, но запази равновесие, наведе глава и отпусна уморените си рамене.

— Отвържи го! — нареди Делийски. Заповедта предизвика вълна на недоволство в редиците на пиячите. Един злосторник на свобода беше нещо опасно. Дезертьора се поколеба. Приближи и започна да отмотава с неохота въжето. Не беше убеден, че началникът знае какво върши. Ако реши да се измъкне отново, този нехранимайко щеше да хукне навън и тогава вече никой не можеше да го спре.

Въжето се свлече на пода, но Роко остана да стърчи неподвижно в средата на конопения обръч.

— Направи му едно силно кафе! — Лейтенантът се обърна към кръчмарката, която побърза да сложи джезвето върху огъня. Делийски избута Роко към масата в ъгъла и натисна гърба му, за да го накара да седне. Чашата с кафето долетя след минута и полицаят се загледа в струйката пара, която се издигаше от гъстата тъмнокафява течност.

— Направи едно и на мен — Делийски забеляза, че селяните продължават да следят сцената със съзнанието на участници, на които се полага дял от аплодисментите след края на представлението. Това, от което най-малко имаше нужда в момента, обаче, беше нездравото любопитство на пияниците. Затова полицаят размаха ръка и викна строго:

— Заемайте се с чашите си! Или най-добре, тръгвайте към полето! Представлението свърши!

Повечето от клиентите на стрина Вева се върнаха по местата си. Дезертьора обаче остана в центъра, очаквайки официална покана да участва в продължението. Селянинът приближи, впи поглед в тила на чужденеца, след това изрече твърдо:

— Началник, ще съм на оная маса там. Ако ти потрябвам, да ме повикаш.

Делийски кимна нетърпеливо и се приведе към лицето на италианеца.

— Имам добри новини за теб…

Момчето не даде признаци на вълнение. Дори не вдигна глава да се увери дали началникът говори истината или просто блъфира, за да го накара да се отвори устата.

— Най-късно до утре ще си свободен.

Делийски премлясна. Лъжеше. Роко Рочели беше свободен още от вчера следобед. Факсът пристигна рано сутринта, но никой друг, освен него, не знаеше тази подробност.

— Кой ти навлече тези дрехи?

Италианецът като че ли бе изгубил всякаква връзка с действителността. Не слушаше. Не отговаряше. Не реагираше.

— Пий си кафето, преди да е изстинало. — Лейтенантът побутна чашата към младежа. Роко изгледа равнодушно гъстата течност.

— Гладен ли си?

Чужденецът поклати глава.

— Защо разреши да Дезертьора да те влачи като добиче на заколение?

Момчето изкриви устни и изрече едва чуто:

— Доставяше му удоволствие…

Делийски остави чашата върху чинийката и се приведе още по-ниско към рамото на младежа. Не само Гаврил бе станал неузнаваем през последните дни, но и чужденецът беше потушил част от дързостта си.

— Не мога да повярвам, че разрешаваш на тая паплач да се забавлява за твоя сметка… — Полицаят беше наясно, че ролята на доброто ченге винаги е за предпочитане, когато искаш да изтръгнеш признание.

Роко вдигна глава и огледа безстрастно насядалите по съседните маси селяни.

— След като това е единственото удоволствие в живота им…

Лейтенантът долови в гласа на италианеца нотка на цинизъм. Но психологическият портрет на младежа не беше негова грижа. Той трябваше да разбере единствено къде се подвизава другият заподозрян. Съучастникът, както твърдяха безделниците.

— Защо реши да бягаш? Наясно си, че адвокатът ще се погрижи да смъкне обвиненията от гърба ти. Освобождаването ти е въпрос на часове.

— Не съм бягал…

Делийски трепна.

— Какво разправя тогава Дезертьора? Че те гонил по шосето…

— Много му се иска да съм злодеят, когото търсят. Това повтаря от самото начало. Че съм разпитвал за оня човек, за да го убия. — Устните на младежа се извиха в снизходителна усмивка.

— А на теб защо ти беше притрябвал кмета?

Роко сплете пръсти.

— Изобщо не ми е притрябвал. Нямах представа, че ще се случи нещастие…

— И все пак нещо те е довело тук. — Делийски следеше всяко движение на младежа. Роко поклати глава.

— Доведе ме упорството на майка ми…

Лейтенантът преглътна нервно.

— Какво общо има майка ти с тази история?

— Нямам представа.

— За какво точно те изпрати тук?

— Да уредя някои формалности…

— Какви формалности?

Младежът въздъхна.

— Някога родителите й са имали къща в селото…

Делийски изпъна гръб. Един на нула за Гъдева. Беше му неприятно да го признае, но източниците за информация на психоложката като че ли бяха доста надеждни.

— В крайна сметка разговаря ли с кмета?

Роко изгледа отегчено полицая.

— Нямах честта да зърна дори тленните му останки…

Делийски облиза устни. Малкият си го биваше. Говореше, без да цеди думите. Независимо дали казваше истината или се опитваше да представи скалъпена версия, играеше убедително.

— Защо си тръгна, без да свършиш това, за което си дошъл? Бил си немалко път. От Рим ли пристигаш?

Роко се размърда върху стола. Почеса върха на носа си, след това облегна лакти върху захабената покривка.

— Реших, че е по-разумно да дойда отново на следващия ден. Така ме посъветваха ония двамата малоумници… — Роко посочи Дезертьора, който пиеше бира в компанията на Доносника.

Лейтенантът кимна. Дотук всичко звучеше като предварително написан сценарий. Полицията не разполагаше с нито един факт, който да уличи младежа в лъжа. Никой не бе виждал чужденеца да катери хълма, където избухна пожарът. По пътя не бяха открити следи от гумите на наетия автомобил. Нито се намериха свидетели, които да потвърдят евентуалната среща между пришълеца и покойника.

— Искаш ли една бира?

Роко поклати глава.

— За първи път ли идваш по тия места?

Младежът кимна.

— С Гаврил кога успяхте да станете приятели?

— От теб научавам, че сме станали приятели…

— Е как? Герев ми извади душата да не те оставям нито миг в килията…

— Не разбирам защо е трябвало да те натиска толкова.

„Мога да ти подскажа, но ще чакам да чуя истината от теб“ — подсмръкна лейтенантът.

— Родителите на майка ти оттук ли са?

— Доколкото знам са столичани. Купили къщата, но не идвали често.

— Живи ли са?

— Починали са, когато съм бил съвсем малък.

— Баща ти е италианец, така ли?

Изражението върху лицето на момчето мигновено се промени. Делийски остана с впечатлението, че на младежа му е трудно да проумее как е възможно да съществува човек, който не знае кой е баща му.

— Баща ми е Лоренцо Рочели — изрече високомерно младежът. Делийски завъртя незапален фас между пръстите си. Името не му говореше нищо. Поне до предната нощ, когато информационна агенция „Гъдева“ го светна по въпроса за потеклото на задържания.

— Майка ти… кога за последен път е идвала тук?

— Като малка.

— Как се е сетила след толкова години за буренясалите ниви?

Роко изкриви устни в неопределена гримаса.

— Явно като започне да остарява човек, го нападат глупави носталгични настроения.

Делийски обмисли добре следващия въпрос, преди да го зададе.

— Ти… ходи ли до къщата?

— Нямам представа къде се намира. Пък и твоите хора, началник, ми щракнаха белезниците направо за „Добре дошъл“.

Делийски направи знак на кръчмарката да налее още кафе.

— Знаеш ли какво не мога да разбера — размърда се той, отпивайки малка глътка. — Защо побърза да се измъкнеш. Без да се видиш с кмета. Без да уредиш документите. Без да отскочиш до къщата. Без дори да се срещнеш с Гаврил…

Полицаят впи проницателния си поглед в лицето на чужденеца. Най-малкото трепване на мускул щеше да издаде объркването на младежа. Едва ли младият Рочели беше толкова опитен в играта, която играеше.

— Каква работа имам да се срещам с Гаврил? — попита невинно момчето и лейтенантът разбра, че не бива да го подценява. — Докато не цъфна в килията оная нощ, изобщо нямах представа, че съществува.

Така. Значи точно тук започваха разминаванията. Това беше и точката, в която версията на Гъдева издишаше.

Делийски реши, че е настъпил моментът да мине в настъпление. Достатъчно се беше правил на състрадателно ченге. Беше време малкият да види и другото лице на закона.

— Изпий си кафето, че много се замотахме тук…

Роко трепна и го изгледа озадачено.

— Ще ме заведеш при Гаврил — изрече наставнически лейтенантът, оставяйки банкнота до чинийката с кафетата.

— Защо не отидеш сам?

Делийски се намръщи.

— Не задавай тъпи въпроси, ами се размърдай!

Роко се поколеба. Полицаят се изправи и го побутна по рамото.

— Вярвам, че нямаш желание да попаднеш отново в лапите на Дезертьора.

Рочели огледа смълчаната кръчма. Лейтенантът се приведе към ухото му и изрече с неприкрито задоволство:

— Виждаш ли ги ония приятелчета там? Зажаднели са за кръв и зрелища. Представи си какво те очаква, ако те оставя в компанията им.

Тълпата пияници със сигурност не беше най-доброто общество, в което би могъл да попадне човек. Но споменът за ония типове в планината определено беше по-неприятен и от най-жестоките закачки на Дезертьора.

— Все пак предпочитам да остана тук. Ако нямаш нищо против, разбира се. — Роко изгледа настойчиво полицая. Упорството му беше знак, че знае нещо, за което събеседникът му няма и най-малка представа.

— Кръчмата не е място за задържани…

— Тогава ме отведи в управлението!

Делийски присви очи. Желанието на чужденеца да попадне отново в килията, от която Герев правеше всичко възможно да го измъкне, означаваше едно-единствено нещо: Че младокът е нагазил в блатото и с двата крака.

— Къде го остави?

Роко примига неразбиращо.

— Гаврил… Къде се разделихте?

— Не съм го виждал от сутринта…

— Сутринта… накъде отпраши?

— Кой?

Делийски почувства, че започва да губи търпение.

— Не се прави на невменяем! — Той се приведе още по ниско към лицето на младежа.

— Къде отиде Гаврил?

— Нямам представа.

— Кой те облече в тези дрехи?

— Той.

— Защо? Къде беше намислил да те води?

Роко стисна очи. Не искаше да си спомня нито безлунната нощ, през която го измъкнаха от леглото, нито ръмженето на глутницата кучета, нито суровите лица на мъжагите, при които го отведоха.

Герасим Делийски усети, че с усилие овладява гнева си.

— Виж какво, момченце! — изсъска той. — Трябва незабавно да науча къде се подвизава Гаврил. В противен случай много неща ще се объркат.

Роко отдръпна тялото си. Така или иначе, всичко около него се беше заплело. Не можеше да си представи какво повече би могло да се случи.

— Знаеш ли какво друго бих искал да узная? — Лейтенантът заби острия си поглед в бялото като платно лице на чужденеца.

— Дали си виждал Найла.

Роко вдигна инстинктивно глава. Върху устните на Делийски плъзна ехидна усмивка.

Този хлапак знаеше много повече, отколкото беше склонен да сподели. Може би в крайна сметка италианецът имаше право. Суровостта на обстановката в управлението предразполагаше повече към изповеди от задушевността на опушената кръчма.

— Ставай! — нареди грубо лейтенантът. — След като не искаш да се погрижиш за съдбата си, съм принуден да го направя вместо теб. Само че този път няма кой да те измъкне от килията. Доколкото разбирам, на Гаврил в момента изобщо не му е до теб…

Роко почеса чело с върха на пръстите си, но не се изправи. Полицаят го сбута в гърба.

— Знаеш ли как ще се настървят всички наоколо, когато те видят зад решетките.

— Не съм извършил нищо нередно — смънка едва чуто младежът.

— Убеден съм в това. Само че затворите са наблъскани с нещастници като теб, които са пропуснали момента да проговорят. Тръгвай, че денят се изниза!

Роко бутна с неохота стола назад. Направи неуверена крачка между кривите маси, но в следващия миг се закова на място. Делийски проследи погледа му.

Чужденецът наблюдаваше с разширени от ужас очи фигурата, която изникна на прага на кръчмата. След това се огледа трескаво, търсейки страничен изход, за да избяга.

Делийски се опита да отгатне смисъла на реакцията му. Но си даде сметка, че случайността му изпраща свидетел, когото за нищо на света не бива да изпуска…

57

Връщаше лентата назад и се опитваше да си припомни детайлите, убедена, че съвсем скоро ще поискат от нея да ги възстанови. Гълъбина Гъдева тръсна глава. Не просто щяха да я помолят да разкаже всичко, което беше видяла. Щяха да я заставят да го направи. Щяха да я принудят да говори първо в кабинета на следователя, а след това и в залата на съда. Тъкмо поради тази причина се налагаше да е подготвена. Да е обмислила всяка дума. Да е претеглила тежестта на всяко показание.

Психоложката надникна отново през прозореца, за да се увери, че сцената не продължава да тече под носа й. Беше видяла всичко със собствените си очи. И първият, който щеше да узнае за случилото се, беше онзи заблуден наивник Делийски. Трябваше само да го открие. Сутринта господин началникът бе оставил мобифона в кабинета си и по този начин бе прекъснал всякаква връзка със света.

Гълъбина се завъртя върху мекия стол. Нещата започваха да идват по местата си. Посещенията на нахалницата Найла в къщата на Гаврил, странното поведение на Дарко, мълчанието на чужденеца. Липсващите парченца от мозайката изникваха пред очите й едно след друго. И се наместваха точно там, където доскоро се губеха цели звена, необходими да сглобят картината на престъплението.

Гълъбина притвори очи. Видя отново как Гаврил изчака търпеливо автобусът да спре. След това застана съвсем близо до стълбичката и протегна ръка, за да помогне на…

Гълъбина тръсна глава. Сцената предизвика в съзнанието й същия прилив на разтърсващ гняв, както преди минути, когато я наблюдаваше от прозореца.

Беше ясно като бял ден, че са не просто съучастници, но ги свързва и тайна, която не бива да излиза на бял свят. Говореха възбудено, шепнаха, жестикулираха. Гаврил пристъпваше нетърпеливо от крак на крак. Събеседницата му проявяваше признаци на необуздана нервност. Двамата се отправиха към джипа и отпрашиха в неизвестна посока.

За Гълъбина, разбира се, не представляваше проблем да ги проследи. Не беше кой знае колко трудно да убеди някое от момчетата в управлението, че се нуждае спешно от кола и шофьор. Но нямаше намерение да върши работата на господин началника. Време беше Делийски да се размърда. Да се пробуди от летаргията, на която се беше отдал. И да осъзнае, че нещата изобщо не са така прости и еднозначни, както изглеждат.

Госпожица Гъдева изстена. Беше й трудно да отгатне какво кроят онези двамата. Отдавна подозираше, че играят в комбина. Не знаеше само дали са достатъчно ловки, за да изпълнят замисленото.

Тя избута стола назад. Нямаше защо да чака събитията да я изпреварват. По-добре беше сама да предизвика развоя им.

Затвори прозореца, дръпна щората и огледа празния кабинет. Правило номер едно: „Никога не разрешавай врагът да те изненада в гръб!“. Нямаше да го допусне, разбира се. От обект на желания Гаврил се беше превърнал в противник. Никога не си бе представяла, че ще мери сили с него. В момента се налагаше да действа предпазливо. Да се добере до тайната му. И да го принуди да я изповяда.

Психоложката стисна очи. Ролята, за която от години драпаше. Към която се стремеше със зъби и нокти. Да се промъкне в живота му. Да прогони виденията от миналото. Да добие власт над мислите му.

Гълъбина погледна часовника. Едва ли щеше да се появи по-подходящ момент да осъществи стремежите си. Но преди това се налагаше да отстрани всички препятствия от пътя. С първото от тях щеше да се справи още днес. Останалите… Тя махна с ръка.

Останалите можеха да почакат…

58

Гълъбчетата бяха в кафеза и рано или късно Гаврил щеше да долети да си ги прибере. Делийски беше наясно, че няма да чака дълго. Въпросът беше да не ги изпусне. Двамата дангалаци бяха в ръчичките му. Можеше да прави с тях, каквото си пожелае. Най-доброто, разбира се, беше да ги подложи на импровизиран кръстосан разпит. Само така щеше да разбере кой какво крие. Кой се опитва да лъже, да шикалкави, да хвърля прах в очите на останалите.

Делийски направи знак на Дарко да приближи. Момчето се поколеба. Лейтенантът сбута Роко в гърба и двамата запречиха входа на кръчмата.

— Къде се запиля баща ти, бе, момче? — подхвърли нехайно Герасим, опитвайки се да придаде на гласа си нотка на дружелюбност. Дарко изгледа злобно стърчащия на крачка от него италианец, след това отвърна небрежно:

— Сигурно е отскочил до града.

— Каза ли кога ще се върне?

Дарко отстъпи назад и махна с ръка:

— Нямам представа.

Младежът се огледа и изрече забързано:

— Трябва да тръгвам. Докторката каза, че ми е необходима почивка.

Той направи още една крачка назад, готов да хукне през площада, но ръката на Делийски го спря.

— Виждал ли си я днес?

Дарко се намръщи. Свъси вежди и прониза с унищожителен поглед стоящия в сянката Рочели.

„Какво толкова се е напушил малкият?“ — помисли си лейтенантът, наблюдавайки под вежди наежилите се като вироглави петли младежи.

— Днес виждал ли си докторицата? — повтори той, но Дарко като че ли не чу. Бе вперил пламтящите си от ненавист очи в лицето на чужденеца, доволен, че най-после нещастникът Рочели е попаднал в надеждни ръце.

„Какво ли имат да делят тия гълъбчета?“ — запита се Герасим, долавяйки напрежението, което кръжеше във въздуха. Наистина, следите от побоя, който бе нанесъл изпадналия в амок Дарко, личаха ясно върху лицето на пришълеца. Но недоразумението беше изяснено и противоречията — изгладени. Нямаше защо младият Герев да се държи като бик, готов да налети на тореадора.

— Не чуваш ли какво те питам, бе, момче? — повиши глас полицаят.

Дарко трепна и се озърна. Делийски остана с впечатлението, че малкият иска да сподели нещо, но присъствието на чужденеца го възпира.

— Ако те интересува къде е докторката, питай онзи там — подхвърли неочаквано Дарко, посочвайки с глава стърчащия на прага Роко.

Делийски извърна рязко едрото си тяло. Впи проницателен поглед в лицето на италианеца и изръмжа глухо:

— Приятелчето ти твърди, че знаеш къде е Найла…

Роко не отговори. Не помръдна. Нито един мускул върху лицето му не трепна.

„Този е изпечен играч.“ — прокара длан през челото си Делийски. В същия миг вниманието му привлече стар раздрънкан пикап, който връхлетя като ураган в притихналия площад. Гумите на автомобила оставиха тъмна следа върху асфалта. Вратата се отвори широко и отвътре изскочи зачервената от възбуда Гълъбина.

„Само тази напаст ми липсва сега!“ — озърна се Герасим, готов да се скрие в сумрака на кръчмата. Психоложката го забеляза и се спусна към него. Хвана го за ръкава и го замъкна под клоните на черницата.

— Знам кой е съучастникът на Гаврил — изрече възбудено тя.

Делийски въздъхна. Не искаше да знае кой е съучастникът. Нито какво е извършил Гаврил. Най-съкровеното му желание беше тази жена да го остави на мира.

— Прекрасно! — издърпа ръкава си той. — А сега ме остави да си върша работата. — Лейтенантът тръгна към входа на кръчмата и в този миг усети, че нещо не е наред. Прегърбеният силует на Роко Рочели не се мяркаше в очертанията на вратата. Дарко също не беше на мястото, където го беше оставил преди минута.

Делийски изпита неудържимо желание да хване за гушата натрапницата Гълъбина, но си даде сметка, че моментът е прекалено напрегнат, за да губи време с нея. Той се затича към магазина, надникна зад зида и видя фигурата на Дарко да се отдалечава по пътя към черквата.

Върна се и нахлу в кръчмата. Погледът му обходи пълните маси. Отскочи към тезгяха, пропълзя по отворената врата на тоалетната, след това падна отново върху групата пияници.

Делийски изруга. От Роко Рочели нямаше и следа.

59

Роко се промуши между масите, опитвайки се да не привлича вниманието на кибиците. Прекоси задименото помещение, заобиколи високия прогнил тезгях и отмести с рязък жест мръсното перде, което отделяше заведението от кухнята.

Спусна се към полуотворената врата, която отвеждаше в малък вътрешен двор. На прага се сблъска със стрина Вева, която крепеше в ръцете си паница с пресни яйца.

Роко изтръгна паницата от пръстите й и захвърли съда върху близкия плот. Избута кръчмарката назад, блъсна вратата зад гърба си, огледа осеяния с купчини тор двор и попита задъхано:

— Как мога да се измъкна оттук?

На стрина Вева й бяха необходими три секунди, за да съзре спасителния изход.

— Ето оттам! — посочи неизмазаната тухлена ограда тя. Роко се спусна към разклатеното дървено магаре, върху което работниците режеха дървата. Издърпа го и го застопори в основата на зида. Покатери се отгоре, напрегна мускули и прехвърли крак върху тухлите.

— От другата страна е къщата на баба ти Марковица. Старата е почти глуха. Под чергата в собата има капак, който отвежда в мазето. Изчакай там! Като се стъмни, ще дойда да те измъкна.

Роко кимна, прехвърли и другия крак и скочи върху твърдата пръст. Огледа се и в следващия миг разбра, че стрина Вева е пропуснала да спомене някои много съществени подробности от обстановката в къщата на старата Марковица…

60

Надигна се в тясното легло. Заслуша се в тишината навън. Не долови говор, шум или звук. Отпусна глава върху възглавницата и впери поглед в пукнатините по варосания таван.

Чувстваше се изтощен, отпаднал, омаломощен. Главата му се въртеше, очите го боляха. Угасващата дневна светлина пораждаше в душата му натрапчиво безпокойство.

Поиска да отмести крак, но някаква тежест сковаваше крайниците му. Отвори уста да извика, но хрипът, който излетя от гърлото, потъна зад невидима преграда.

Беше смъртник. Крайниците му бяха парализирани. Можеше да движи единствено очите си.

Направи усилие и задържа още няколко секунди клепачите си отворени. Навън падаше мрак. След минута нямаше да вижда нищо. Не беше и необходимо. Съвсем скоро край него щяха да кръжат ангели. Да се леят химни. Да струят снопове искряща светлина.

Съвсем скоро щеше да е там, където отдавна мечтаеше да попадне. В рая. Не в онзи на глупаците и слепците, насред който се луташе от години, а в рая, за който слушаше, откакто се беше родил…

61

Зверовете, които запречваха изхода, го наблюдаваха с мрачни неподвижни погледи. Приличаха на степни бизони, но бяха катраненочерни, с накъдрени, извити назад рога. Изглеждаха тъпи, тромави и не особено сговорчиви.

Единственото му желание беше да го оставят да премине през телената врата, която отвеждаше в градината. След това беше готов да обещае, че никога повече няма да се мярка пред погледа им. Роко облиза устни. Не беше ясно дали трябва да се доверява сляпо на някаква селска кръчмарка. Той премери разстоянието, което го делеше от животните и се запита дали все пак компанията на ченгето Делийски не е за предпочитане пред тази на чудовищата насреща.

Младежът приплъзна гръб по неизмазания зид. Наоколо вонеше на тор. Кръжаха рояци хапливи мухи. Над локвите с помия бръмчаха комари.

Той направи плавно движение встрани, без да откъсва поглед от налетите с кръв очи на животните. Така или иначе, ако приятелчетата, които бяха запречили изхода, не се отместеха по най-бързия начин, само след минута лейтенантът щеше да го стисне за гушата. Роко посегна към тръбата, върху която беше опъната телената мрежа. Намерението му не се хареса на единия от биволите, който заклати заплашително едрата си глава, издаде напред омазаната си с лиги муцуна и от гърлото му изригна мучене, което накара сърцето на Роко да се преобърне в гърдите.

Беглецът заби нокти в зида. Оградата беше прекалено висока, без нито една вдлъбнатина, дупка или процеп, в който да навре пръстите на ръцете си. Истината е, че винаги бе мечтал да притежава особена сила. В момента отчаяно се нуждаеше от свръхспособност, която да го издигне над земята и да го прехвърли от другата страна на проклетата тухлена преграда.

Чудотворната сила се появи само след миг в образа на прегърбена старица, която стискаше в ръка дългата дръжка на саморъчно направена метла. Вместо добра фея, съдбата му изпращаше вещица, но Роко реши, че единственото, което не трябва да прави в този момент, е да проявява претенции към избора на спасение.

Жената започна да премита двора, без да обръща внимание на безпокойството на животните. Роко се запита, дали ако я повика, зверовете насреща няма да побеснеят. Най-разумно би било да изчака стопанката сама да го забележи, но моментът не разрешаваше подобно разточителство на време.

— Извинете! — Чужденецът веднага съжали за този наивен опит да привлече вниманието на старицата. Трите чифта катранени очи се забиха като отровни стрели в лицето му, а баба Марковица продължи да размахва метлата, без да отдава значение на отчаяния зов за помощ.

Нещата нямаше да са толкова безнадеждни, ако единият от биволите не доближи и не навря мократа си муцуна под дрехата на натрапника. Роко разпъна ръце и спря да диша. Усети лигите да се стичат върху корема му и върха на рога да дращи гърдите му. Само едно рязко движение беше достатъчно рогът да разпори гръдния му кош.

Роко се повдигна на пръсти и видя как Марковица трие калта от галошите си върху желязното стъргало. Само след миг старицата щеше да потъне във вътрешността на къщата. Това означава, че той разполагаше с не повече от секунда, за да изиграе решаващия си коз. И да спаси застрашената си от разкъсване кожа.

— Чувате ли ме? Насам! — размаха ръка младежът. — Муцуната натисна корема му и дланта на Роко замръзна във въздуха. Ако вещицата не долетеше веднага, всичко отиваше по дяволите. Дори бивалите да проявяха снизхождение, Герасим Делийски едва ли щеше да демонстрира благоразположение.

Старицата вдигна забрадената си глава и впери невиждащите си очи по посока на добитъка.

— Кой е там? — попита с немощен глас тя.

— Елате по-близо! Изпраща ме стрина Вева…

Името на кръчмарката прозвуча като магическа парола. Баба Марковица остави метлата и затътри гумените галоши към телената ограда.

— Кой си ти? — запита тя, отмествайки желязната скоба от металната тръба.

— Изпраща ме стрина Вева — повтори задъхано мнимият пратеник, питайки се дали рогът действително прониква между ребрата му или усещането е резултат от вледеняващия сетивата му страх.

Баба Марковица отвори вратата и изгледа младежа от глава до пети. Единственото, което не се сещаше да направи, беше да избута животното от тялото му.

— Докторката има нужда от помощ… — това беше единственият довод, който роди съзнанието му. На всичкото отгоре не беше и лъжа.

Баба Марковица се залута из двора. Измъкна от купа с дървата къса жилава пръчка. Върхът изсвистя във въздуха и опари задницата на бивола. Животното подскочи и се извърна рязко, а Роко премери разстоянието до отворената врата.

— Какво се е заинатила тая пущина? — Марковица задърпа биволицата за рогата и Роко си даде сметка, че може би е негов ред да отърве старицата от гнева на черния дявол.

— Ела! — възрастната жена омота изтъняло въже около рогата на животното и нахлузи синджир около врата му.

— Минавай! Не са толкова страшни, колкото изглеждат. — Тя избута другата биволица към купата сено в ъгъла. Роко не помръдна.

— Минавай! — нареди бабата и Роко стисна очи. Втурна се към телената врата и излетя в градината. Ако знаеше как да изскочи на улицата, нямаше да стои нито миг повече в компанията на тези чудовища.

Марковица се надигна на пръсти, пусна желязната скоба върху тръбата и тръгна към къщата.

— Знаех си, че ще стане така. — Тя изтри отново крака, изу галошите и нахлузи огромни мъжки чехли. — Откога й казвам на докторицата, че тая работа не е за нея. Ама девойчето е вироглаво! Не слуша…

Старицата поклати глава и влезе в дълъг сумрачен коридор. Роко постоя няколко мига на прага, след това я последва.

— Женски работи ли са това? — завайка се Марковица, вдигайки капака на ниска дървена ракла. — Да обикаля баирите като разбойник! — Тя измъкна оттам връзка ключове и ги набута в ръцете на стърчащия в дъното на коридора Рочели.

— Най-малкият, сребристият, отваря външната врата. Този, златният е за болничната стая. Дългият е за кабинета на докторицата. — Марковица изгледа недоволно зяпащия с недоумение Роко.

— Какво чакаш? Тичай, че с тия работи шега не бива… — Старицата избута пратеника към вратата. Роко натисна дръжката и се оказа в края на дълга пътека, покрита с каменни плочи. От двете страни цъфтяха божури. Над главата му поклащаше клони гигантска черница.

Той тръгна по пътеката.

— Не се отбивай никъде! Бягай направо в здравната служба! Извикай бай Делчо! Човекът разбира от тия работи.

Роко преглътна. Опита се да свърже в логичен ред напътствията на старицата, но не успя. Излезе на улицата и се огледа. Нямаше честта да знае кой е бай Делчо, значи, задължението отпадаше. Единственото, за което биха могли да послужат ключовете в джоба, беше да се скрие в сградата и да изчака да падне нощта. Тогава щеше да се измъкне незабелязано и да отпраши към града. Да скочи в някой нощен влак и да се добере до столицата. Да телефонира на баща си и да го убеди да изпрати пари. Ако не се обърка нещо, вдругиден можеше да е в цивилизацията.

Роко хвърли бърз поглед през рамо. Улицата изглеждаше безлюдна. Той свърна по тесния сокак, който отвеждаше към крепостта на Найла. Съзря кулите и почувства как сърцето му заби учестено.

Застана пред желязната врата и прочете бележката върху стъклото. След случката в гората докторката нямаше да се върне скоро. Измъкна с трепереща ръка връзката от джоба и огледа крадешком притихналата улица.

Пъхна малкия сребрист ключ и го превъртя в ключалката. Натисна дръжката и прекрачи прага. Отвътре го лъхна миризма на хлор.

Роко притвори безшумно вратата и заключи внимателно. Тръгна на пръсти по излъсканата мозайка. Когато стигна до площадката на горния етаж, спря. Заслуша се в тишината, която цареше наоколо.

Чувстваше се като престъпник, проникнал с взлом. Пристъпи към първата врата и се загледа в месинговата табела, върху която беше изписано името на колумбийката. Следваше складът за лекарства, за който явно докторицата не бе сметнала за необходимо да даде ключ на старата Марковица. Крайната врата беше болничната стая.

Роко прехапа устни. Вътре със сигурност имаше легло, на което да опъне уморените си кокали. Той напипа грапавия златист ключ, поколеба се за миг, след това го бутна в процепа.

Вратата се открехна и Роко се оказа в тясно помещение с варосани стени и спуснати щори. Вдясно от прозореца имаше измазан в бяло шкаф. Леглото беше в ъгъла.

Младежът приближи и промуши пръсти между лентите на щората. Прозорецът гледаше към ниска едноетажна постройка, оградена с градина, потънала в цветя. Рочели пусна щората и изпита блаженство от допира с леглото. В следващия миг обаче ръката му напипа нещо твърдо. Той се отдръпна рязко встрани и рамото му разтърси шкафа. Стъклата се раздрънчаха и Роко се сниши в ъгъла. Присви очи и се вторачи в мумията, която лежеше върху тясното болнично легло. Поиска да изкрещи, но викът потъна в гърлото му.

Задиша през устата. От възглавницата, само на крачка от него, го наблюдаваха две сухи безжизнени очи…

62

Можеше да се обзаложи, че лукавата Геновева има пръст в бягството на чужденеца. Кръчмарката беше твърдоглава и нямаше лесно да признае прегрешението си. Освен това беше от онези жители на селото, които мразеха властта във всичките й проявления.

Делийски огледа задния двор на кръчмата. Промуши глава във вонящото на влага и мухъл помещение на склада, след това надникна през тухлената ограда, която отделяше заведението от къщата на старата Марковица. Беше ясно като бял ден, че малкият се е измъкнал под носа на кибиците. Въпросът беше дали стои още наврян в някоя дупка или вече си е плюл на петите и се спотайва в най-близкото дере.

Лейтенантът изгледа унищожително двуличницата, която се правеше на погълната от сметките в разкъсан пожълтял тефтер.

— Да знаеш, че ще те държа отговорна за бягството на онова леке — изсъска Герасим само на педя от ухото на кръчмарката. — Ако извърши някоя глупост, ще те сложа в списъка на съучастниците.

Стрина Вева избърса ръце в престилката.

— Ти гледай да си вършиш съвестно работата, а не да хвърляш вината за собствения си провал върху беззащитни хора. — Освен че не криеше презрението си към представителите на властта, стрина Вева беше и доста устата. А точно в този момент Делийски нямаше никакво желание да слуша кръчмарски съвети.

— С теб ще се разправям по-късно — размаха пръст той и изхвърча навън. По устните на стрина Вева пропълзя ехидна усмивка.

Делийски хвърли едно око в бръснарницата, надникна във фурната, след това изгледа стръвнишки бъбрещата с магазинерката Гълъбина. Тази жена беше виновна не само за днешното фиаско, но и за поредицата от грешни ходове, от които бе предшествано. От първия миг го накара да гледа в неправилна посока. Да вижда несъществуващи сенки. Да се взира в изфабрикувани улики. Гълъбина Гъдева беше напаст, заплаха, проказа. Разяждаше всяка частица здрав разум. Унищожаваше вярата му в ценности, в които никога не се беше съмнявал. Тъпчеше доверието му в честта на хора, за които залагаше главата си. Психоложката беше тъмен облак, който скриваше слънцето. Внезапно извила се буря, която сриваше темелите на вярата. Съществуваше един-единствен начин да се отърве от нея. Като я отстрани. Но този вариант беше последната стъпка, която щеше да предприеме преди дългия скок в празното…

Лейтенантът изруга под нос и натисна звънеца над излъсканата желязна врата. Огледа притихналата градина, взря се в сянката, която хвърляше огромният орех. Посегна отново към бутона на звънеца, но забеляза в дъното на алеята прегърбената фигура на старата Марковица. Делийски размаха ръка.

— Бабо Марковице, ела да те питам нещо…

Възрастната жена заклати мършавото си тяло, стигна до вратата, но не отвори.

— Трябват ми спешно ключовете от здравната служба…

Старицата отстъпи назад и огледа навъсено посетителя.

— За какво са ти?

— Не задавай въпроси, ами донеси ключовете — изръмжа Герасим.

— Трябва да питаш докторката. На мен ми е забранила да ги давам на когото и да е…

Лейтенантът навря нос през железните пръчки на вратата.

— Остави какво казва докторката! Не е ясно дали изобщо трябва да й се доверяваш…

— Защо? Какво е направила?

— Нямам време да ти обяснявам какво е направила.

Баба Марковица повдигна рамене.

— Така или иначе, ключовете не са у мен…

Делийски свъси вежди.

— Как така не са у теб? На кого си ги дала?

— Не съм ги давала на никого — тръсна глава възрастната жена.

— Къде са тогава?

— Докторката си ги поиска…

Делийски се опита да прецени дали старата не го будалка, но реши, че трудно ще изкопчи нещо от нея. Бабата беше костелив орех. Изгледа я недоволно и обърна гръб.

Ако тази дърта кукумявка казваше истината, по всяка вероятност Найла бе дала резервните ключове на онзи с мотора. Не беше изключено човекът да е връзката на Гаврил с иманярите. Защо обаче Герев бе набутал и докторицата в играта? Може би колумбийката му беше необходима, за да се грижи за разбойниците. Да им вари отвари и да ги снабдява с лекарства. Селяните твърдяха, че не един или двама зажаднели за лесно богатство авантюристи бяха пострадали по чукарите.

Делийски стигна почти на бегом до новата постройка с кулите. Наближаваше обяд и обитателите на съседните къщи се бяха изпокрили на сянка. Той зърна главата на бай Делчо над прътовете на лозницата и тъкмо реши да го попита дали не е мяркал съмнителни типове наоколо, когато вниманието му привлякоха три прясно размазани стъпки. Първият отпечатък личеше ясно върху външното стъпало, останалите два се открояваха като крещящи изобличителни улики върху излъсканата мозайка от вътрешната страна на сградата.

Лейтенантът се приведе и огледа внимателно дръжката. Някой бе омазал най-безцеремонно желязото с кал. Някой, който бе бързал да се скрие от любопитни погледи. Който имаше достъп до кабинетите и болничната стая. И който със сигурност нямаше право да се намира тук в отсъствието на докторката.

Делийски опипа оръжието под сакото. Измъкна бавно револвера. Главата на бай Делчо не се забелязваше сред клоните на лозницата. Прозорците на къщата отсреща бяха плътно затворени.

Герасим отдръпна пръсти от оръжието. Достатъчно тъмни облаци се бяха скупчили над главата му. Нямаше защо да привлича нови. Той заобиколи крадешком постройката и се промъкна в градината на Найла. Огледа трескаво двора. Доближи до чешмата, приведе се и стисна машата от камината.

Върна се пред входа на здравната служба и натисна дръжката. Беглецът беше вътре. Беше оставил мотора в някой плевник и се спотайваше. Чакаше завръщането на докторката.

Делийски вдигна ръка и замахна. Ударът раздра тишината. Стъклото се пръсна. Безброй парчета полетяха в краката му.

Лейтенантът изтръска стъклата от обувките си и промуши тяло между назъбени върхове на зейналата в рамката дупка. Стъпи върху площадката и огледа стълбището. Постави длан върху оръжието и опря гръб в стената. Заизкачва бавно неравните стъпала. Когато стигна до площадката на етажа, спря.

Негодникът се спотайваше зад някоя от трите добре затворени врати. Само след секунди щеше да разбере кой е. И каква работа има тук.

Делийски пристъпи напред и натисна дръжката на кабинета. В следващия миг от гърдите му се изтръгна нечовешки вик. Болката проряза главата му, всичко наоколо се завъртя и лейтенантът се свлече върху студения под.

Нападателят пусна дървото върху цимента. След това огледа с ужас проснатото върху плочите тяло.

63

Ужасът разяждаше съзнанието му. Парализираше мислите му, завладяваше всяка частица от тялото му. Компанията на мъртвеца изглеждаше като страховит кошмар, който продължава прекалено дълго и не може да бъде прекъснат, въпреки усилието да се събуди.

Роко огледа безпомощно празното помещение. Трябваше незабавно да се махне оттук. Беше се оказал на неподходящо място в неподходящ момент. Не биваше да го заварват в компанията на труп. Не и след всички безумни обвинения, които се опитваха да лепнат върху крехкия му гръб.

Той пристъпи към вратата и постави длан върху дръжката. В този миг звънът от чупенето на стъкла разтресе сградата. Сърцето на Роко се преобърна в гърдите. Той отстъпи назад, без да поглежда към мумията върху леглото.

Никой нямаше да повярва, че се е оказал случайно тук. Към греховете му само след минута щеше да бъде вписано още едно убийство. Роко прехапа устни. Доближи до прозореца и измери разстоянието до циментовата пътека, с която бе опасана постройката. Беше достатъчно високо, за да лежи с месеци в гипс. Ако изобщо оцелее след безумния скок от прозореца на втория етаж.

Той вдигна щората и светлината заля помещението. Онези отвън се бавеха. Съдбата му даваше шанс да избяга. Роко стисна дръжката на прозореца. Разтресе стъклото, но крилото остана здраво залостено.

Напрегна мускули и дръпна отново металната дръжка. Желязото се впи в дланта му. Роко вдигна глава и огледа прясно измазаната дограма. Тогава забеляза нещо, което го накара да отстъпи стъписано назад.

Крилото беше заковано към дървената рамка. Пироните личаха ясно, въпреки че някой се бе постарал да ги скрие под дебел слой боя.

Младежът преглътна с усилие. Тази стая беше капан, в който се беше набутал сам. Той закрачи нервно из тясното помещение. Почувства, че не му достига въздух. Някой от съседите го бе видял да се вмъква в службата. Бе известил полицията и ченгетата вече бяха отвън. Всеки миг щяха да му закопчеят отново белезниците.

Италианецът спря и се ослуша. Одисеята започваше отначало. Безкрайни разпити, отчаяни опити за изтръгване на признания, обещания на некадърни адвокати, ненужни жестове на измъчено благоволение от страна на непознати местни покровители.

Роко облиза устни. Щеше да посрещне удара прав. Той измъкна от джоба връзката с ключове. Колената му се тресяха в нервни тикове. Стомахът му се свиваше в спазми. Пръстите му трепереха.

Набута златистия ключ в процепа. Поиска да го превърти, но в този миг от другата страна на вратата долетя разтърсващ вик. Роко подскочи. Сърцето му се изкатери в гърлото.

Задиша учестено. Мислите му се заблъскаха в белите стени. Всичко пред погледа му се завъртя.

Младежът напрегна слух. Не долови никакъв звук. Стисна юмруци. Нямаше да им разреши да издевателстват над психиката му. Да се превръщат отново в господари на волята му.

Той пристъпи напред. Завъртя рязко ключа и издърпа вратата. Изчака няколко секунди, след това подаде глава и надникна в празния коридор.

На площадката в дъното се въргаляше нечие тяло. Човекът лежеше, проснат по гръб. Ръцете му бяха разперени. Главата гледаше към стълбите. Роко присви очи. Само на крачка от обувката на непознатия се мъдреше захвърлен пистолет.

Италианецът затвори безшумно вратата. Заключи, бутна ключовете в джоба на панталона и закрачи неуверено по каменния коридор.

Когато стигна до тялото, спря. Бяха му необходими няколко безкрайни секунди, за да се пребори с желанието да грабне оръжието и да хукне навън. Прескочи дългите крака на човека и се взря в лицето му.

Лейтенант Делийски бе станал жертва на собствената си ловджийска страст. Беше тръгнал по дирите му, но от ловък преследвач се беше превърнал в жертва. Роко се спусна по стълбите. По устните му пропълзя усмивка.

Който и да беше нападателят, Роко щеше да му е благодарен, докато е жив.

64

Бай Делчо Дерменджията тъкмо извади бутилката с гроздовица от избата, когато махалата се разтресе от трясъка на счупени стъкла. Ветеринарят остави шишето върху масата в беседката, сгушена в сянката на лозницата, и хукна по алеята. Спря за миг пред купчината нарязани дърва и грабна къса цепеница.

Напоследък в махалата ставаха странни неща. Служебната кола на Делийски патрулираше наоколо, летяха мотори, прокрадваха се сенки в тъмното. Бай Делчо отвърза кучето и изскочи на улицата. Огледа паркирания пред входа опел и си отдъхна. Първата мисъл, която пробяга през съзнанието му, когато чу трясъка от разбитите стъкла, беше убеждението, че завистници са разбили автомобила. Синът му беше докарал опела от чужбина след три години упорит труд и немалко лишения.

След като се увери, че опелът е невредим, бай Делчо се пусна към здравната служба. Делийски отново душеше наоколо. Лейтенантът беше оставил колата си зад завоя и беше отпрашил нанякъде. Ветеринарят заобиколи край кулата на ъгъла и нагази в стъклата. Парчетата бяха разпръснати навсякъде. Той огледа зейналата във вратата дупка и поклати неодобрително глава.

Наглостта на тия хора нямаше граници. Проникваха посред бял ден в лекарския кабинет с надеждата да задигнат, каквото се мерне пред погледа им.

Бай Делчо наведе попревития си от годините гръб и се вмъкна в сградата. Нападателите бяха научили, че Найла е в града и се бяха възползваха от отсъствието й, за да осъществят коварния си замисъл. Не беше изключено да са и въоръжени.

Той заизкачва предпазливо стълбите. Уж се въртеше постоянно наоколо, но в критичен момент Делийски винаги беше далече от мястото на събитията. Така стана и с пожара, и с кражбата на добитъка, и с още куп непредвидени, неприятни случки.

Бай Делчо стисна още по-здраво цепеницата. Погледът му се изравни с линията на коридора и тогава го забеляза. Висок мъж, който се опитваше да проникне в кабинета на докторицата.

Ветеринарят присви очи. Беше оставил очилата върху масата в беседката, но това не му пречеше да проумее, че непознатият извършваше обир с взлом. Бай Делчо размисли за миг, след това се хвърли напред и стовари дървото върху тила на крадеца. Онзи залитна. От гърлото му изригна рев. В следващия миг мъжът се свлече върху излъсканата мозайка. Край него се плъзна малък пистолет. Бай Делчо изгледа с ужас оръжието, сякаш беше бомба, която всеки момент щеше да избухне.

Ветеринарят отстъпи назад. Надяваше се ударът да не е бил фатален. Негодникът трябваше да попадне жив в ръцете на властта и да отговоря за постъпките си.

Ветеринарят побутна с крак рамото на непознатия. Вторачи се в тила му, след това се приведе и направи опит да го обърне. Вгледа се в чертите, примига и изруга.

Беше извършил нещо недопустимо. Беше нападнал човек на реда. Бай Делчо пусна цепеницата и затърси трескаво мобифона в джоба.

Делийски беше превъртял. Какво го беше прихванало? Защо му беше притрябвало да чупи стъкла и да прониква тайно в кабинета на докторката? Бай Делчо затърси трескаво в електронната памет номера на болницата в града. Налагаше се незабавно да извика помощ.

Той чу звъна и се помоли да отговорят веднага. Настоя задъхано да изпратят линейка. Затвори и постави пръсти върху врата на лейтенанта. Пулсът беше слаб, но все пак се чувстваше.

Бай Делчо се наведе, грабна цепеницата и се спусна по стълбите. Трябваше час по-скоро да сложи лед върху тила на Герасим.

Той взе нанагорнището на бегом, нахлу в кухнята, изпразни кутията с лед от фризера, уви кубчетата с ленена кърпа и затича обратно към здравната служба. Изкачи запъхтяно стълбите, обърна тялото с лице към пода и закрепи торбичката с лед върху тила. Започна да брои напрегнато секундите.

В миг погледът му се плъзна по гърба на лейтенанта. Нещо не беше наред. Нещо се беше променило през тези няколко минути, докато изтича до дома си.

Бай Делчо се изправи. Картината изплува в съзнанието му. Той се обърна рязко.

Оръжието! Липсваше оръжието! Пистолетът излетя и се плъзна на педя от обувката, когато лейтенантът се свлече на пода.

Ветеринарят се огледа безпомощно. На етажа се спотайваше още някой. Някой, който беше ловък, опасен и… въоръжен.

Той се приведе над тялото, намести отново леда, който започваше да се топи, и огледа уплашено трите плътно затворени врати.

Надяваше се онези от болницата да не се замотаят. Името на Делийски беше достатъчен мотив да действат, без да се ослушват.

Селянинът въздъхна. Изправи се и отпусна тялото си върху близката пейка. Гърбът му се преви, раменете увиснаха.

Беше необходима немалка доза смелост, за да изчака двадесетина минути в компанията на въоръжен тип, чиито намерения бяха неизвестни. Бай Делчо пое дълбока глътка въздух. Сплете ръце и поклати глава.

Животът в селото се беше променил. С нищо не напомняше добрите стари времена, когато жените седяха до късно по пейките, вратите на къщите стояха отворени, по оборите и плевниците не висяха катинари.

Бай Делчо въздъхна. Онези времена бяха отминали безвъзвратно. И най-тъжното беше, че никога нямаше да се върнат отново…

65

Подозираше, че е извършил най-голямата глупост в живота си. Неясен вътрешен глас му нашепваше, че много скоро събитията ще потвърдят съмненията му. Роко тичаше по пътеката, която се виеше само на хвърлей от шосето, стискайки в ръка личния револвер на симпатягата Герасим Делийски. Не можеше да разбере как се роди в главата му онази идиотска мисъл. Някаква дяволска сила го принуди да се върне на етажа и да отмъкне въргалящото се върху мозайката оръжие на полицая.

Роко спря да се поеме дъх. Трябваше да се освободи от проклетата вещ, преди да са му лепнали поредното безумно обвинение. Проникване с взлом, нападение над човек на реда и кражба на служебен пистолет.

До слуха му долетя свистенето на летящ по асфалта автомобил. Италианецът се огледа, сниши се в клоните на бодлив шипков храст и изчака спортният ягуар на синьор Тучи да се скрие зад завоя на разклона за селото.

Нямаше представа колко време му е необходимо да се добере до гарата. Нито беше наясно какво ще прави, ако действително успее да извърви разстоянието до града. В джоба си нямаше пукнат лев, документите за самоличност стояха заключени в някой добре охраняван полицейски шкаф, мобилният телефон беше отнет като веществено доказателство.

Роко облиза напуканите си от жегата устни. Единствената надежда беше да убеди някой шофьор на камион да го хвърли до столицата. Или да се промъкне незабелязано в товарен вагон и да се лашка с часове, докато пристигне на гара, където спират международни влакове.

Роко избърса потта, която се стичаше по челото му. Искаше да остави случилото се през последните дни зад гърба си. Да зачеркне от паметта си мъчителните дни и нощи. Едва ли беше толкова трудно да го направи. Той чу колелата на раздрънкана каруца да скърцат върху нагорещения асфалт. Надникна през клоните. Крантата, която теглеше каруцата, пристъпваше с усилие. Отзад се поклащаше задрямал старец, подпрян върху купа сено.

Роко преглътна. Беше немислимо да изскочи от храстите и да размаха револвера под носа на старчето. Единственото, което щеше да постигне, беше да му изкара акъла. Като че ли бе по-разумно да помоли непознатия да го откара в града.

Младежът се прокрадна край редицата глогови храсти и изчака каруцата да отмине. Затича се и тялото му се изравни със задницата на катъра.

— Ще ме хвърлиш ли до града?

Старецът се размърда и вторачи подутите си от дрямката очи във фигурата, която се размазваше на фона на потрепващата мараня.

— Тръгнал съм за градините край воденицата… — изломоти той.

— Тогава до градините. — Роко не дочака поканата. Хвана се за стърчащата греда, повдигна се на мускули и стъпи върху дъските.

Старецът размаха ръка. Поводите изплющяха върху гърба на животното. Роко се излегна върху прясно окосеното сено. Постави ръце под главата си, присви очи и се загледа в небето.

Колкото и да се влачеше тази кранта, все някога щяха да стигнат до воденицата. Оттам до града бяха някакви си двадесетина минути. Не беше изминавал разстоянието пеша, но бе изучил всяка дупка по пътя.

Той затвори очи. Тежестта на оръжието притисна корема му. Щеше да го изхвърли веднага, след като се сбогува със стареца.

Почувства, че умората го връхлита. Не беше в състояние да се съпротивлява. Извърна се и опря глава в дъските. Равномерното поскърцване на колелата отекна в съзнанието му като вълшебна музика, която щеше да му помогне да забрави…

66

Найла не беше в състояние да проумее защо Гаврил отказва да погледне истината в очите. Делийски се намираше толкова близо до целта, че не й се мислеше какво ще се случи следващия път, когато лейтенантът цъфне отново на прага на болничната стая.

Тя погледна часовника. Закъсняваше. До час действието на лекарството щеше да е отминало. Не биваше да разрешава на болния да се разшава.

Колумбийката забърза към спирката на автобуса. Сутринта се случи нещо непредвидено. Нещо, което я разтревожи не на шега. Болният не само се беше измъкнал от леглото, но бе успял да отвори и прозореца. Не беше изключено някой от съседите да го е зърнал. Опасността я накара да действа незабавно. Найла грабна чука и закова крилото със собствените си ръце. Не изчака пристигането на Гаврил. Не биваше да разрешава случайни обстоятелства да объркат плана.

Докторката спря под навеса и погледна отново часовника. Гаврил си играеше с огъня. Отказваше да проумее, че верният му приятел Герасим Делийски е на крачка от разкритието. Беше въпрос на часове историята да изскочи на бял свят. С всичките й страховити подробности.

Найла преглътна. Тогава всичко отиваше по дяволите. Работата й, доброто име, което бе градила с немалко усилия, свободата й. Тя прехапа устни. Щяха да я лишат от правото да упражнява професията. Да я наврат в мрачна затворническа килия. И да я държат зад решетките, докато не изкупи вината си.

Найла потрепери. Цената на предаността към Гаврил беше твърде висока. Но не съществуваше сила, която да разколебае решимостта й да я плати.

Госпожица Фурера видя автобусът да завива край градинката пред кметството. Ако шофьорът не се замотае, имаше шанс да пристигне навреме. Тя пристъпи нетърпеливо към таблото с разписанията. В миг вниманието й привлече едър селянин, който удряше безмилостно мокрия гръб на беззащитно муле, ръсейки порой от цветисти ругатни.

Автобусът спря пред навеса и Найла постави крак върху стъпалото. В следващия миг обаче се случи нещо, което я накара да пусне дръжката и да стъпи здраво върху асфалта.

От задната част на каруцата, която теглеше нещастното животно, подаде глава младеж, който първо огледа стъписано площада, след това се свлече върху плочите и хукна към фурната зад кметството. Найла присви очи. Нямаше никакво съмнение. Беглецът беше на път да обърка всичките им планове.

— Качвай се, момиче, че без това сме закъснели — гласът на шофьора я стресна и Найла отстъпи назад. Прокара поглед по отдалечаващата се фигура на Роко Рочели. Махна с ръка, прехвърли дръжката на чантата през главата си и се спусна стремглаво след чужденеца.

Настигна го преди онзи да успее да прекоси реката. Вкопчи пръсти в ръкава на омазаната с кал работната дреха. Схватката продължи само няколко секунди и бе прекъсната от падането на тежък предмет, който се стовари с трясък върху напуканите плочи на тротоара.

Найла впери поглед в желязото, което лежеше само на крачка от стъпалото й. Роко отстъпи назад. След това се наведе, грабна револвера и се затича по моста. Докторката остана на брега.

Измъкна трескаво мобифона, набра номера и изрече задъхано:

— Страхувам се, че приятелчето Роко е извършило нещо непоправимо… — Напрегна слух, но не долови отговор в последвалото мълчание.

— Хукна към гарата. Ако не побързаш, ще изчезне с влака в три. — Найла издуха снопа коса, който падна върху очите й.

— Внимавай! — изрече приглушено тя. — Приятелят Роко е въоръжен… — Думите увиснаха във въздуха. Найла разбра, че човекът от другата страна е затворил. Тя закрачи бавно към спирката.

Следващият автобус беше в пет. Дотогава пациентът със сигурност щеше да се е развихрил в тясната стая на втория етаж…

67

Гумите на омазаното с кал субару изсвистяха върху плочите на перона. Автомобилът се закова на метър от вратата на чакалнята. Гаврил блъсна шумно вратата на автомобила и впери поглед в поклащащия се над пейките часовник.

Беше пристигнал навреме. Не беше наясно единствено дали Найла бе предвидила правилно намеренията на беглеца. И дали действително Роко Рочели се спотайва наоколо с надеждата да се измъкне безнаказано.

Гаврил нахлу в чакалнята. От вътрешността на сумрачното помещение го лъхна хлад. Той се приведе над гишето и попита дремещия над машината за билети чиновник:

— Влакът в три има ли закъснение?

Човекът се разсъни и размърда устни:

— След десет минути ще е тук. Докъде ще пътуваш?

Гаврил се изправи.

— Посрещач съм. — Той огледа празните пейки. Момчето не беше глупаво. Нямаше да се свре тук и да рискува някой случаен пътник да го разпознае.

Герев изскочи навън и огледа перона. Наоколо не се забелязваше жива душа. Не се мотаеха нито пътници, нито посрещачи. Това правеше задачата на италианеца още по-трудна.

Той заобиколи ниската тухлена постройка и надникна в тоалетната. Съществуваше едно-единствено място, където приятелчето Роко би могло да се спотайва. Гаврил се спусна по пътеката. Горичката зад сградата беше идеалното скривалище. Явно момчето бе намислило да изчака в сянката на боровете пристигането на влака. И да скочи в последния момент в някой вагон.

Гаврил спря и се ослуша. Не биваше да го плаши. Трябваше просто да го убеди, че е неразумно да се разхожда с отмъкнат пистолет.

Герев стъпи върху влажната пръст. Горичката беше усойна. Извърна глава и измери разстоянието до върха. След три минути трябваше да е обратно на перона. Надяваше се само да не се налага да влачи твърдоглавеца Роко с груба сила обратно в селото.

Той пое дълбока глътка въздух. Момчето действаше като диво животно. Подчиняваше се единствено на инстинкта си, без да си дава сметка, че действията му са първични, необмислени, опасни.

Гаврил изпусна въздуха от гърдите си. Вдигна глава. В следващия миг погледът му се сблъска с дулото на насочен към челото му револвер.

68

Бияча беше наясно, че Копача не прощава издънките. Нямаше представа защо главатарят го назначи за бавачка на ония двама нехранимайковци, но в момента единствената му грижа беше как да избегне гнева на главнокомандващия. И подигравките на останалите мерзавци, разбира се.

Бияча стисна очи. Когато ги отвори отново, дърветата и храстите продължаваха да плуват в мъгла. Небето се люлееше. Земята под краката му се тресеше.

Той залитна и намери опора в дънера на млада върба. Свлече се върху близкия камък. Изу галошите и потопи пръстите на краката си в ледената вода.

Нямаше никакво желание да се връща при онези негодници. Нито да слуша злобните им подмятания. Отдавна мечтаеше да се заеме сам с издирването на съкровището. Ако съдбата му се усмихнеше, щеше да стане богат. И нямаше да се налага да дели богатството нито с Копача, нито с когото и да било от онези неудачници.

Бияча изтръска водата и опъна мършавите си крака върху тревата. Гърлото му беше пресъхнало. Имаше нужда от нещо силно, за да възвърне силите си.

Той избърса с ръкава напуканите си от жегата устни. В кръчмата на площада със сигурност щеше да намери всичко, от което имаше нужда. Но Негово Величество Копача бе издал изрична заповед никой да не припарва в селото. Според главатаря, ченгетата душели навсякъде. Дори раздавали награди на всеки, който прояви готовност да снесе информация за местонахождението на иманярите.

Бияча плю върху пръстта и се изправи. Копача спокойно можеше да върви по дяволите. Заедно с глупавите си закони, ограничения и забрани. Той нахлузи галошите и затътри крака по пътеката.

След по-малко от час щеше да е в селото. И нито Копача, нито който и да е от разпасаната му дружина беше в състояние да го спре. Бияча се засмя.

През всичките тези години се бе подчинявал сляпо на волята на главатаря. Но в момента не съществуваше сила, която да му забрани да обърне няколко чаши в компанията на шепа безгрижни почитатели на доброто отлежало вино и лютата гроздовица.

69

Герев мразеше болниците повече от всичко друго на света. Този път обаче събитията го принуждаваха да превъзмогне неприятното усещане, което го завладяваше всеки път, когато прекрачеше прага на някое вонящо на хлор болнично заведение.

Гаврил доближи до гишето за информация, попита учтиво за пациента, който имаше намерение да посети, след това закрачи към широкото стълбище.

Коридорът на третия етаж изглеждаше безлюден. Герев отмина редицата затворени врати и спря пред стаята в дъното. Поколеба се за миг, след това почука тихо. Доближи глава до вратата и напрегна слух. Не чу отговор. Вероятно пациентът спеше. Въпреки това се налагаше да го разбуди. Въпросът, който го водеше тук, не търпеше отлагане.

Той натисна дръжката и се закова на прага. Пациентът не само не спеше, но по лицето му пробяга сянка на объркване, когато го зърна.

Герев затвори вратата зад гърба си.

— Крайно време беше… — Човекът върху леглото не успя да потисне гнева си. Посетителят доближи.

— Чудех се дали да ти донеса цветя и бонбони. Но реших, че на това ще се зарадваш повече отколкото на всичко друго… — Герев бръкна във вътрешния джоб на якето и измъкна оттам нещо, което накара дъхът на лейтенанта да спре.

— Как попадна това нещо у теб? — Делийски отмести поглед от револвера в ръката на Герев върху спокойното лице на приятеля си.

Гаврил махна с ръка.

— Дълга история. Някога, когато се посъвземеш, ще ти я разкажа…

Герасим присви очи.

— Нямам нищо против да я чуя и сега…

Гаврил придърпа стол и седна. Протегна ръка и остави оръжието върху шкафчето, само на педя от възглавницата.

— Страхувам се, че ще останеш разочарован…

— Няма да ми е за първи път.

Герев сплете пръсти.

— Няма кой знае какво за разправяне. Детинска работа. Роко видял револвера да лежи в коридора на здравната служба и го грабнал. Без какъвто и да е умисъл. И без да си дава сметка, че върши глупост.

— Интересно, как е забелязал револвера, а мен не ме е видял да лежа на пода. Два метра мъж съм…

— Може и да те е видял. Но не е искал да си навлича и други неприятности. Достатъчно проблеми му се насъбраха през последните дни.

Устните на Делийски се извиха в ехидна усмивка.

— Виж какво, приятел, изобщо не те бива в лъжите.

— Това, което ти казвам, е самата истина. Малкият върна оръжието съвсем доброволно. Без съпротива и без сянка на колебание.

Лейтенантът въздъхна.

— Представям си как щеше да изглежда лъжливата ти физиономия, ако онзи беше оказал съпротива. — Герасим се надигна на лакти. — Ти, приятел, не хвърли ли едно око в огледалото, преди да цъфнеш тук? Отпечатъкът от крошето на оня кучи син личи съвсем ясно върху страната ти.

Гаврил се размърда върху стола.

— Щом тази версия ти харесва повече, нямам нищо против да я приемеш за чиста монета. За мен е важно, че изпълних дълга си и смятам да си вървя. — Гостът се изправи. Лейтенантът стисна устни.

— Не бързай толкова! Имаме да обсъдим и други важни неща.

— Не зная дали е добра идея. Нуждаеш се от почивка…

— Късно си се загрижил, приятел. Не помисли за мен, когато ме изнудваше всяка вечер да вадя малкия от килията, за да го разхождаш из областта. Нито когато се присъедини към оная долна шайка разбойници…

— Не разбирам за какво говориш…

— Не си толкова глупав…

— Ако имаш настроение за разправии, си тръгвам.

— Имам настроение да те измъкна от блатото, в което газиш…

Гаврил доближи до леглото и постави ръка върху рамото на лейтенанта.

— Не ми мъти водата, Герасиме. Един ден всичко ще излезе на бял свят. Просто още не е дошъл моментът.

— Моментът отдавна мина. Оттук нататък всичко се пише в твоята сметка.

— Свикнал съм да плащам за чужди грехове…

— Не разбирам защо ти доставя удоволствие да се правиш на жертвено агне…

Гаврил поклати глава.

— Повтарям ти го от самото начало. Гледаш в грешна посока. Роко не е убиец. Не е виновен за смъртта на кмета. Малкият не е злодеят, когото всички търсите. Мястото му не е на позорния стълб.

— Изобщо не си наясно как стоят нещата, приятел. В момента не става дума за Роко. Говорим за теб.

Герев се засмя.

— Не трябва да вярваш на всички небивалици, които се изливат по мой адрес…

Делийски приведе напред едрото си тяло.

— Гълъбина ме преследва денонощно. Твърди, че е стигнала до дъното на тайната ти…

— Единственото дъно, до което е стигнала Гълъбина, е това на собственото й падение…

— Кълне се, че чула с ушите си да изповядваш пред попа греховете си. Не всичките, само най-пресните…

Гаврил трепна, прехапа устни и облегна длани върху металната рамка на леглото.

— Гъдева е всепризната интригантка, която се храни до пресищане с пошли улични клюки.

— Може и да си прав. Но ти не ми оставяш никакви възможности за избор. Принуждаваш ме да надавам ухо навсякъде, където дочуя името ти. Може би се питаш защо го правя? Ще ти обясня. Защото напоследък ми хвърляш с шепи прах в очите.

Гаврил се изправи и прокара пръсти през косата си.

— Започвам да се притеснявам за теб. Погледни ме добре! Същият съм. Човекът, на когото знаеш и кътните зъби. С когото от двайсет години делиш всичко. Залъка си, мъките и разочарованията, съмненията, които човъркат съзнанието ти. Бях с теб и когато страдаше, и когато беше щастлив. Покъртително е как в един миг искаш да заличиш всичко. Само защото глупачката Гълъбина ти подшушнала някоя от сплетните си.

Герасим намести възглавницата зад гърба си.

— Остави какво разправя Гълъбина! Налага се да чуя всичко от твоята уста. За да видя как да те измъкна от паяжината, в която си се оплел.

Гаврил се изправи.

— Имаш нужда от почивка. Ще намина привечер. Или най-добре утре. Надявам се дотогава мозъкът ти да се е поизбистрил…

— Мозъкът ми е удивително бистър. Лошото е, че утре може да е късно…

— Никога не е късно да чуеш истината…

Герев стисна дръжката на вратата. Гласът на лейтенанта го накара да извърне глава.

— Какво е търсил твоят Роко в здравната служба?

— Найла.

— За какво му е притрябвала?

— Изпратих го да я повика. Дарко не се е възстановил напълно…

— Продължаваш да се държиш като кретен. Дарко не само пращи от здраве, но е готов на драго сърце да тегли един хубав тупаник на твоето протеже. Ако днес не се бях оказал между двамата, дангалаците щяха да си оскубят перушината като диви петли.

— Случва се често. Особено, когато кръвта е млада и кипи…

— Интересно твоята защо продължава да ври. Защо не си седнеш на задника. Гледай си гроздето, пълни си бъчвите и остави онези разбойници да си чукат главите по чукарите.

Герев погледна часовника върху ръката си.

— Напоследък не те разбирам. Говориш несвързани неща.

— Ти пък вършиш кретенщини. За какво ти е притрябвало онова проклето съкровище? Живееш като бей. Знаеш ли само какво ти липсва? Една жена. Да ти стъпи на врата, за да мирясаш.

— Чакам от теб да видя как става тая работа…

— Нищо не чакаш. Гълъбина е права. Чакаш писмо от мъртвец. Вест от отвъдното. Затова си се забъркал с ония негодници.

Гаврил постави длан върху рамото на пациента.

— Успокой се! Ще поговорим друг път. Обещавам.

— Няма друг път. Ще ме чуеш сега.

Герев въздъхна. Герасим се надигна в леглото.

— Предлагам ти сделка. Казваш ми къде се подвизават ония разбойници и забравям за факса, който ми нарежда да освободя лекето Роко. Оставям ти чужденчето да правиш с него, каквото намериш за добре. За мен остава честта да разчистя с онова мръсно свърталище на отровни влечуги.

Гаврил прехапа устни.

— Предложението ти звучи примамливо. Ще помисля и ще ти отговоря в най-скоро време.

— Не се бави, защото ако ги открия, сделката пропада. Роко отива незабавно там, откъдето е дошъл. И ти оставаш с празни ръце.

Герев се усмихна.

— Нищо, с което сме се захванали двамата с теб, досега не е пропадало… — Махна с ръка и отвори вратата.

— Не е лошо да ми кажеш и кой се крие в болничната стая… — Гласът на лейтенанта накара Герев да се закове на прага. Изминаха няколко секунди, преди Гаврил да извърне глава.

— Казах ти вече. Роко се подвизава там. Непрекъснато си намира поводи да се навърта около докторката. Най-малко на теб е необходимо да обяснявам, че колумбийката взима акъла на всеки, който я зърне…

— Ако действително навлекът е Роко, нещо друго го влече там. Не дългите крака на Найла. Нито честните й черни очи.

— Не знам, брат. Ти си полицаят. Ти ги разбираш по-добре тия неща.

— Ти пък си един долен мошеник, който на всичкото отгоре не умее да лъже като хората.

Герев се засмя.

— Ще приема думите ти като комплимент.

— Приеми ги като предупреждение. Първата ми работа, когато изляза оттук, е да разбера кой се подвизава в здравната служба. И то, когато докторката отсъства. Ще подгоня и онези приятелчета в планината. Все някога някой от тях ще ми падне в ръчичките. Тогава ще ги погна един по един. Докато разпръсна долната им банда.

— С нелека задача си се заел — Гаврил кимна и затвори вратата. Тръгна бавно по безлюдния коридор.

Този път Герасим като че ли не си поплюваше. Затова на всяка цена приятелят му трябваше да остане в леглото. Поне в следващите четиридесет и осем часа.

70

Гълъбина го забеляза първа. Клатушкаше се по прашния път като прозрачен призрак. Беше слаб, мръсен и дрипав. Вероятно пристигаше пеша от някое от съседните села.

Гъдева се притули в сянката на черницата и изчака непознатият да приближи. Надникна през клоните и се вгледа в чертите му. Изпита физиономия, хлътнали очи, набраздено от преждевременна старост лице. Накъде се беше запътил този странник? И кой вятър го беше довял тук?

Психоложката видя непознатият да стърчи на прага на кръчмата. Дали търсеше някого? Или просто искаше да гаврътне на спокойствие няколко юзчета гроздовица? Гъдева излезе от прикритието си.

— Защо стоите тук като прогонен? В този край сме гостоприемни хора. Не оставяме другоселец на пътя…

Непознатият извърна глава. Гълъбина се закова на място. Погледът му беше празен. Бузите бяха насечени от дълбоки бръчки. Върху челото се мъдреше грозно зараснал белег.

Психоложката преглътна. Тези малки безцветни очи… Напомняха й нещо, което услужливата й памет в момента упорито отказваше да възстанови.

— Ти… да не си… — Тя се сепна и размаха ръка. — Каква съм завеяна! Сетих се, че съм оставила яденето на печката. — Гълъбина направи крачка назад.

— Не стой отвън! — провикна се психоложката, спускайки се по кривия сокак към мандрата. — Кръчмарката е отзивчива жена. Ще ти приготви нещо за ядене.

Гъдева затича по улицата. Когато стигна до чешмата, спря да си поеме дъх. Наплиска лицето си и пи с шепи от ледената вода.

Паметта рядко й изневеряваше. Този нещастник беше краят на нишката, която Делийски отдавна се опитваше да докопа. Тя зарови в чантата. Трябваше незабавно да извести лейтенанта за откритието си.

Доближи апарата до ухото. Яначко Кречеталото се завръщаше в селото. Беше изминало доста време от деня, в който баща му изгоря заедно с къщата. След случката Яначко се запиля нанякъде. Злите езици разправяха, че се присъединил към бандата на Копача. Никой обаче не беше потвърдил тази мълва.

Гълъбина пусна ядосано апарата в чантата. Страшно умно от страна на лейтенанта! Да си изключи мобифона, когато всичко наоколо гори!

Тя размисли за миг, след това забърза обратно към площада. Беше й дошло до гуша да върши работата на Герасим. Щеше да го направи и този път. Може би за последно. Просто защото случаят не беше за изпускане.

Гъдева ускори крачка. Нямаше да изпуска пришълеца от погледа си. Щеше да го държи под око, дори да се наложи да прекара нощта в сянката на близкото дърво. Не беше изключено Кречеталото да я отведе в бърлогата на иманярите. Тогава Делийски трябваше да намери много специален начин да й се отблагодари.

Тя изкриви устни. Надяваше се дотогава умът в главата на лейтенанта да е дошъл на мястото си. Надникна зад ъгъла на магазина.

Кречеталото беше изчезнал. Психоложката огледа пустеещия площад.

Ако Яначко бе събрал смелост да прекрачи прага на кръчмата, вече го държеше в ръчичките си. И за нищо на света нямаше да му разреши да й се изплъзне. Защото залогът бе твърде висок. А нейният дял, макар и нищожен, щеше да й донесе така жадуваната разплата.

Гълъбина преглътна нервно. Единственото й желание беше да види Гаврил, разпънат на стълба на позора. Сам. Безпомощен. Изоставен от всички.

Тя се усмихна. Само представата за това, което предстои, я изпълни с приятното усещане за задоволство.

71

Найла съзря отдалече разбитото стъкло и разбра, че е пристигнала късно. Стисна зъби и закрачи към входа на здравната служба.

Развръзката беше предизвестена. Действието на лекарството отминаваше за няколко часа. А това време, за съжаление, отдавна беше изтекло.

Найла почувства, че се задъхва. Пациентът бе решил да излезе от принудителното усамотение, в който го държаха. Беше извършил бягството по най-зрелищния начин.

Колумбийката огледа трескаво безлюдните дворове на околните къщи. Беше изключено съседите да не са чули ударите. Да не са видели пораженията върху външната врата. Да не са зърнали лицето на онзи, който посред бял ден се беше развихрил пред очите им.

Фурера прекрачи дървената рамка и изкачи тичешком стълбите. Точно в този момент Гаврил трябваше да е тук. Без него щеше да й е трудно да скалъпи убедителна версия пред ченгетата. Още повече, ако съществуваха свидетели.

Тя стигна до дъното на коридора. Натисна дръжката. Вратата не помръдна. Найла зарови в чантата и измъкна трескаво връзката с ключове. Ръцете й трепереха. Лицето й се тресеше в нервни тикове. Коленете й се подгъваха.

Бутна ключа в процепа. Завъртя го и влетя в стаята.

Това, което видя, я накара да блъсне шумно вратата зад гърба си. Докторката пристъпи бавно, с разширени от изненада очи към леглото.

Болният беше там. Буден. И сам. Гледаше я под бинтовете с поглед, в който Найла прочете примирение.

Тя огледа заключения шкаф. Лекарствата бяха по местата си. Както и всички останали вещи в стаята.

Докторката зарови отново в чантата. Напипа малкия месингов ключ. Отвори вратичката на шкафа. Грабна малкото матово шише и се зае да приготвя разтвора.

Разбърка течността и я поднесе към устата на пациента. Онзи стисна устни. В погледа му проблесна див плам. Фурера почувства, че диша учестено. Докога щеше да й се налага да върши нещо толкова недопустимо? Гаврил не си даваше сметка, че постъпката им граничи с престъпление.

Тя поднесе отново тъмната течност към лицето на пациента. Той притвори очи. След това разтвори пресъхналите си устни.

Найла въздъхна. Още тази вечер трябваше да изнесат болния оттук. Нямаше представа къде ще го отведе Герев. Нито дали ще успеят да го измъкнат незабелязано. Но така или иначе, инцидентът на входа щеше да привлече вниманието на любопитните. Делийски щеше да долети и да навре дългия си нос навсякъде. Да огледа всяко кътче. Да разпита всяка жива твар.

Найла изплакна чашата и прибра шишето. Не биваше да продължават да си играят с огъня. Заключи шкафа и огледа стаята.

Не знаеше дали трябва да остане тук. Или беше по-разумно да отблъсне удара на полицая отвън. Тя се взря в човека върху леглото.

Може би се налагаше сама да повика Делийски. Найла тръсна глава. Нямаше никакво желание да се среща с този човек. Точно сега. И точно тук.

Тя отвори предпазливо вратата. Чувстваше се безпомощна, объркана, заклещена в капан, от който трудно щеше да се измъкне. До слуха й долетя шумът от свистенето на гуми. Найла се спусна към прозореца.

Делийски пристигаше. А заедно с него вероятно настъпваше и безславният край на историята, в която я беше забъркал Гаврил.

Тя заключи стаята и се спусна към стълбището. Трябваше да измисли нещо, за да спре полицая. Да го принуди да се махне оттук.

Найла облиза устни. Съществуваше един-единствен начин да се спаси от досадната упоритост на Герасим. Тя напипа флакона с парализиращ газ в чантата. Измъкна го и постави пръст върху спрея. Стъпи върху площадката и опря гръб върху стената зад ъгъла. Усети как сърцето й заблъска гърдите.

Чу стъпки. Човекът отвън огледа разбитата врата. След това прекрачи рамката.

Найла вдигна флакона и натисна върха на капачката. Струята излетя в тясното пространство на преддверието и обгърна лицето на полицая. Найла стисна очи и закри устата си с длан.

Човекът зад ъгъла се разкашля, изстена, залитна, опря ръце върху стената, след това се свлече на пода.

Найла надникна и се взря в тялото на земята.

Мъжът лежеше неподвижно, проснат напречно, с лице, забито в мозайката. Найла примига. Неканеният посетител изглеждаше значително по-възрастен от Герасим, по-нисък, плешив и с внушителен бирен корем.

Докторката прескочи натрапника и изскочи навън. Пое дълбока глътка въздух. Огледа безлюдната улица и се шмугна незабелязано в градината на ниската тухлена постройка.

Отключи вратата и нахлу в жилището. Беше извършила поредната грешка. С която само бе отложила мига, в който ще я принудят да я плати.

72

Отново беше затворник. Този път не в килията на Делийски, а в къщата на Герев. Любезният домакин от самото начало му лазеше по нервите. Нахлу най-безцеремонно в живота му и започна да импровизира в ролята на благодетеля.

Роко Рочели повдигна пердето и огледа двора. Навън всичко бе замряло. Горещината бе умъртвила полъха на вятъра. Жегата бе изсмукала желанията на хората да щъкат из корията. Дългият криволичещ път, който се виеше между градините, приличаше на мъртво влечуго.

Роко пусна пердето. Не разбираше защо непрекъснато го влачеха в тази къща. И защо домакинът изпитваше върховно удоволствие да го гледа как се мотае в краката му. Младежът стисна юмруци. Беше настъпил моментът да разбере.

Той се изправи и заизкачва стълбите. Стигна на горния етаж и огледа притворената врата на кабинета. Пристъпи на пръсти и се ослуша.

Зад дебелата лакирана врата със сигурност щеше да узнае кой точно е добрякът Герев. И защо си бе навил на пръста да играе упорито ролята на покровителя. На безкористния, грижовния, всеотдайния благодетел.

Роко натисна дръжката. Гостът дори не подозираше, че истината, пред която щеше да се изправи, е много по-сурова и от най-смелите му фантазии.

73

Гълъбина потри доволно ръце. Приятелчето Яначко седеше сам на малка маса в ъгъла и се наливаше жадно с евтина бира. За момента това беше най-доброто, което несретникът беше в състояние да направи.

Психоложката се устреми към пейката пред къщата на Генчо Червея. Оттук щеше да наблюдава безпрепятствено изхода на кръчмата. Щеше да се разприказва с жените от махалата и нямаше да привлича вниманието. Гълъбина си даде сметка, че компанията на местните клюкарки е възможно най-доброто прикритие.

Тя поздрави шумно накацалите като лястовици върху дъските лели. Приседна в края на пейката и впи поглед в тъмното петно на вратата.

Беше й трудно да прогони от съзнанието си сцената, на която стана свидетел в града. Герев нямаше представа какво го очаква. Разхождаше се безгрижно в компанията на онази малка уличница и не даваше пет пари за възела, която се затяга около гърлото му.

Гъдева се засмя на някаква шега, която подхвърли жената на Червея, но мисълта й остана да скърца около странното поведение на Гаврил. Умът й не можеше да проумее каква работа има Герев при иманярите. Какво го влечеше в планината. И действително ли бе хвърлил око на съкровището или зад желанието да се присъедини към онези отрепки се криеше нещо друго.

Тя изкриви устни. Най-лесно беше да прекоси площада, да се тропне на масата до Кречеталото и да го поразпита. Докато главата на нещастника не се е размътила съвсем. Но откритият интерес към Герев можеше да накара и без това подплашения Яначко да се затвори в черупката си. Тогава нямаше да е в състояние да изкопчи от него нито дума.

Гълъбина тръсна глава. Трябваше да действа предпазливо. Да омотае в мрежите си горкия Яначко и да го принуди да й каже всичко. Да пипа с ръкавици. Бавно. Ловко. И неусетно. И без това нещастникът изглеждаше зле. Като прогонено проскубано псе. Тъкмо затова се налагаше първо да спечели доверието му. А после…

Гълъбина се почеса по тила. При други обстоятелства би се включила на драго сърце в разговора около някогашното бягство на бившата съпруга на Делийски, но точно в този момент съзнанието й беше заето с план, който можеше да промени живота й. Нейния. На Гаврил. На Делийски. На селото.

Тя се размърда върху пейката и придърпа възбудено несресаната си червеникава коса. Знаеше какво ще направи. Ще изчака Кречеталото да се натряска до козирката, а след това ще го замъкне в къщата си. Ще му свари горещо кафе и ще го принуди да говори. На пияна глава се казваха много истини. Гълъбина искаше да се добере до една-единствена. Тази за Гаврил.

Тя погледна часовника. След малко щеше да започне да се свечерява. Мракът беше верен съюзник. Въпросът бе дали Яначко ще прояви добра воля и ще откликне на поканата й. Или ще се заинати като магаре и ще трябва да го влачи насила в дома си.

Гълъбина впи отново поглед в тъмния отвор на вратата. В този миг обаче, се случи нещо, което я накара да се изправи на нокти. Откъм завоя се зададе стройна женска фигура. Новодошлата отмина, без да поздрави. След това нахлу в кръчмата.

Психоложката свъси вежди. Каква работа имаше тази натрапница в дупката на хитрата Геновева? Преди няколко часа нахалницата Фурера се разхождаше из града в компанията на Герев. Гълъбина ги видя със собствените си очи. Да си шушукат, да жестикулират възбудено, да се оглеждат като в небрано лозе.

Докато се питаше дали е по-разумно да изчака продължението отвън или да хукне към кръчмата, Гъдева съзря нещо, което й се стори толкова абсурдно, че поиска да разтърка очи, за да се убеди, че не сънува.

След минута на изхода изникна странна двойка. Жената крепеше с усилие изпаднал пияница, който едва се държеше на краката си. Гълъбина примига.

Не можеше да е истина! Тя присви очи, размаха ръка и се огледа безпомощно.

Какво се опитваше да направи онази нахалница? Да отмъкне под носа й единствения надежден свидетел?

Гъдева се изправи. Никога не си беше представяла, че ще се наложи да се бори със зъби и нокти за отрепка като Кречеталото. Но наглостта на Найла нямаше граници.

Тя прекоси площада, без да се сбогува с жените на пейката. Откъде онази уличница беше узнала, че Яначко се подвизава в кръчмата? Кой я беше известил? И кой я беше изпратил да го измъкне оттам?

Психоложката видя как странната двойка се заклатушка по мъртвия път. Какво се опитваше да направи лукавата Фурера? Да играе ролята на самарянин, който се притичва на помощ на всеки изпаднал в беда несретник? Едва ли. Колумбийката беше коравосърдечна, потайна и пресметлива.

Гъдева видя как докторката и Кречеталото свърнаха към сградата с кулите. Яначко щеше да прекара нощта на сигурно място. Налагаше се Делийски да изненада пиленцата, да набута Кречеталото в кафеза и да го принуди да си каже и майчиното мляко.

Психоложката се спусна към дерето. Не биваше да губи нито минута. Щеше да изчака господин началника пред дома му и да го довлече в гнездото на пепелянката Фурера. Оттам нататък случаят „Яначко“ беше негова работа. Нейната беше да докаже на лейтенанта, че Гаврил също е в кюпа. И на всяка цена трябва да си плати за дързостта да се прави на недосегаем.

74

Найла прецени, че е най-разумно сама да повика полицията. Нямаше да признава, че е атакувала служителя на реда с парализиращ газ. Беше заровила флакона в градината, така че дори да решат да тършуват, приятелчетата с униформите нямаше да открият уликата.

Близо час след като го изпрати да гони Роко, Герев се обади с добрата новина, че чужденецът е обезвреден, обезоръжен и най-важното, напълно обезкуражен. Гаврил беше отвел момчето в дома си и му бе наредил да не мърда оттам.

Роко беше разказал на Герев за случката в планината. Вестта, че младежът бе нападнал Бияча и го беше оставил да се въргаля сред бурените на реката, наведе Гаврил на мисълта, че след издънката Кречеталото едва ли ще събере смелост да се мерне пред погледа на главатаря. Гаврил бе отгатнал намеренията на Бияча и стрина Вева на свой ред бе уверила, че иманярят действително бе потърсил убежище в кръчмата. След което бе започнал да се налива кротко с бира пред очите на всички.

Найла нямаше представа какво точно се бе случило, докато бе отсъствала от селото. Кой се беше опитал да проникне в службата с взлом и какво бе търсил зад заключените врати. Твърденията на Гаврил, че самият Делийски е вандалът, хвърли Найла в догадки. И най-неприятното. Затвърди съмненията й, че лейтенантът е по-опасен, отколкото й се искаше да вярва.

Истината е, че ако бай Делчо не го беше спрял, стоварвайки цепеницата върху тила му, в момента тя и Гаврил щяха да седят в управлението под лъча на прожекторите и да се чудят какво прилично обяснение да скалъпят за провинението си.

Найла изстена и се облегна върху падналата ограда на училището. Идеята на Гаврил да домъкнат пияния Яначко в здравната служба, първоначално й се стори като сламка, за която удавникът се лови, за да отложи мига на агонията. След това обаче реши, че това е единственият спасителен ход, който ще им разреши да останат още няколко часа на свобода.

Госпожица Фурера беше благодарна, че момчетата от града долетяха незабавно, за да приберат тялото, което се въргаляше на входа. Никой не се усъмни в искреността й, нито постави под съмнение достоверността на показанията й. Найла изпъна гръб и си пое дъх. Отключи разбитото крило и закрепи залитащия Яначко върху стената. Заключи и помъкна пияния несретник към втория етаж.

Кречеталото имаше вид на една торба кокали човек, но когато се налагаше да го мъкнеш на гърба си, тежеше повече от чувал с цимент. Найла отключи кабинета и настани госта върху тясното легло. Яначко се просна по гръб и само след минута захърка. Найла приседна на близкия стол и въздъхна.

Надяваше се Гаврил да не се замотае из града. Трябваше да приключат с историята още тази нощ. Утре наоколо щеше да гъмжи от момчета в униформи. Съмнението отдавна човъркаше съзнанието на Делийски и първото нещо, което щеше да направи господин началникът, беше да нареди да обърнат етажа с краката нагоре.

Найла се усмихна. Герев беше умен мъж. Тя наля във висока чаша вода от чешмата и отпи разточителна глътка.

И все пак Гаврил не беше достатъчно прозорлив да проумее, че когато една жена поставя на карта доброто си име, кариерата и дори бъдещето си, трябва да гледа на нея с по-други очи.

75

Никога не беше припарвал в това помещение. Кабинетът беше непревземаемата крепост на Гаврил Герев. Домакинът не допускаше посетители в стаята. Дори родният му син рядко прекрачваше прага на помещението.

От двора долетя бесният лай на кучето и Роко реши, че е най-разумно да се върне обратно в салона. Напрегна слух, но не долови бръмченето на мощния мотор на субаруто. Чу поскърцването на каруца, която отмина по пътя към селото. Кучето престана да лае. Къщата възвърна обичайното си спокойствие.

Роко пристъпи неуверено към огромното махагоново бюро. Запали малката настолна лампа и се взря в снимката до купчината книги. Гаврил и нещастникът Дарко, възседнали два яки породисти коня.

Роко се настани върху въртящия се стол и опъна крака. В крайна сметка, любезният домакин не живееше зле. Къщата приличаше на палат. По всичко личеше, че бизнесът с гроздето върви добре. Жените се надпреварваха да се хвърлят в краката му. Може би единственото бяло петно засега беше интересът към него самия.

Роко се приведе напред и издърпа бавно най-горното чекмедже. Сребърно инкрустирано джобно ножче, връзка ключове, малка, покрита във велур кутийка.

Младежът измъкна кутийката и я отвори внимателно. Пред погледа му проблесна дебела венчална халка. Той пое пръстена и се вгледа в двата монограма от вътрешната страна. Имаше и дата.

Роко остави кутийката на място и блъсна чекмеджето. Нищо в къщата не издаваше трайно женско присъствие. Може би човекът беше вдовец. А може да го беше сполетяла съдбата на господин началника. Малко след сватбата булката да си плюе на петите. Човек трудно можеше да си представи нормално женско същество да вирее в тая пустош.

Роко открехна вратичката под чекмеджето. Погледът му се блъсна в куп дебели кожени албуми, наредени прилежно един върху друг. Младежът се опита да издърпа най-горния, но не успя.

На долния рафт Роко съзря тежък професионален фотоапарат. Измъкна го внимателно и го огледа с интерес. Винаги бе мечтал да притежава нещо такова. Но баща му твърдеше, че човек не бива да пилее амбициите си с глупави страсти. Нито да робува на безсмислени увлечения.

Роко остави апарата на мястото му. Изправи се, избута стола встрани и приклекна върху мекия килим. Промуши пръсти между албумите и издърпа най-горния.

Проклетото нещо тежеше. Той изрита вратичката и се настани в края на дивана. Постави снимките върху коленете си и прокара длан върху релефната кожена корица.

Разтвори страниците и се вгледа в първата снимка. Безкрайни лозя, окъпани от пурпурни лъчи. Отдолу се мъдреше надпис. Списание „Откривател“. Датата беше отпреди десетина години.

Роко отгърна следващата страница. Бой на петли. Цветовете бяха ярки, детайлите се набиваха на очи.

Роко не разбра как стигна до последната страница. Остави албума върху дивана и посегна към следващия.

Гаврил си го биваше. Улавяше в движение най-напрегнатите състояния. Издебваше най-впечатляващите мигове от кръговрата на времето.

Младежът огледа купчината албуми върху дивана. Нямаше представа колко време бе стоял над снимките. Навън вероятно се беше смрачило. Налагаше се да остави класьорите по местата им и да се изнесе от кабинета, преди Гаврил да го е заварил да рови сред вещите му.

Роко посегна към единствения албум, който беше останал в бюрото. Истината е, че след всичко, което видя, отношението му към домакина бе претърпяло странна метаморфоза. Гаврил не беше селянинът, който обикаля лозята и гази в калта по баирите. Беше човек, който притежава рядкото умение да наблюдава. Да се взира в изцедени от суровия селски делник лица. Да придава и на най-незначителната подробност дълбок смисъл.

Младежът разтвори албума. Сцените тук бяха различни. Семейни празници, рождени дни, глуповато ухилени физиономии. Пийналият синьор Тучи рецитираше, качен върху масата в трапезарията. Онзи ръб Делийски вдигаше наздравица, а до него някаква красавица го зяпаше отегчено. Негодникът Дарко издуваше бузи пред торта със свещи. Гаврил жонглираше върху висока метална стълба и поставяше златиста звезда на върха на двуметрова коледна елха.

Роко протегна ръка и постави албума върху останалите. Блудкави семейни мигове, наситени с изкуствена сантименталност. Младежът грабна купа и го домъкна до бюрото. Тропна албумите отгоре и се зае да ги подрежда по местата им.

В този миг погледът му падна върху малка черно-бяла снимка, която лежеше върху мекия килим. Вероятно бе изпаднала между страниците.

Роко се наведе и посегна към гладката хартия. Взря се в образите. Доближи снимката съвсем близо до очите си и прокара пръст върху лицето на жената.

Беше млада, спокойна и усмихната. Роко почувства, че не му достига въздух. Нокътят му продра гланцираната повърхност. Младежът изпита неудържимо желание да заличи следите от красивото лице върху хартията. Той смачка снимката в дланта си и почувства, че въздухът в помещението тежи. Изпита спешна нужда от кислород. От светлина. От разумно обяснение.

Пусна намачканото парче хартия върху бюрото. Огледа пръстите си, сякаш се страхуваше изображенията да не са прогорили плътта му. Прокара длани по грубия панталон, за да изчисти мръсотията, наслоила се от допира със снимката.

Може би, ако Гаврил се мернеше пред очите му, първото нещо, което щеше да направи, беше да се опита да го удуши. Нямаше да го остави да изрече нито дума. Не бяха необходими никакви обяснения. Само присъди, изпълнени незабавно.

Роко вдигна поглед и съзря в рамката на вратата тъмна фигура.

Този тип не му беше необходим. Виновникът беше друг.

Роко блъсна стърчащия на прага Дарко и хукна надолу по стълбата. Младият Герев се спусна след него. Настигна го на двора. Повали го на земята и стовари върху лицето му тежкия си юмрук.

Роко не усети болката. Почувства единствено прилива на див, необуздан гняв. Сграбчи гърлото на негодника и заби пръсти в жилавата плът.

Видя как очите на нещастника се изцъклиха. След минута мерзавецът щеше да се въргаля безжизнен в калта в компанията на злобния изгладнял пес.

Роко стисна очи. Не би могъл да си представи по-справедливо наказание. За лъжите. За заблудите. За потулената тайна.

Той сграбчи още по-здраво гърлото на Дарко. Онзи започна да се дави в хрипове. Устните на Роко се извиха в крива усмивка.

Възмездието щеше да дойде оттам, откъдето добрият Гаврил Герев изобщо не очакваше…

76

Изчакаха да падне нощта. Съседите да се изпокрият под завивките. Кучетата да се усмирят и да престанат да сноват наоколо.

Когато всичко утихна, решиха, че е настъпил моментът да действат. Не беше лесно да мъкнат на гръб мумия, омотана в тонове гипс. Но подмяната на уликите трябваше да бъде извършена. Незабавно и неусетно. Утре на това място щеше да гъмжи от народ. Щяха да се довлекат и представителите на реда, и жадни за клюки и интриги съседи.

Герев домъкна пациента до леглото. Беше страшно наивно от тяхна страна да вярват, че стаята на Найла е надеждно скривалище. Гаврил подпъхна възглавница под главата на пострадалия. Така и не можеше да разбере защо му бе притрябвало на Делийски да троши външната врата. Защо господин началникът просто не бе дочакал Найла да се върне. И не бе надникнал безпрепятствено в заключените помещения.

Гаврил огледа омотаното в бинтове тяло. В момента не разполагаше с време да се рови в странната логика на Герасим. Нито искаше да си представя как щяха да се развият нещата, ако приятелят му беше открил тайната им.

Той метна тънко памучно одеяла върху леглото. Извърна се и измери с поглед проснатия по корем върху дивана Яначко. Предстоеше по-лесната част. Замъкването на Кречеталото в болничната стая. Оттам нататък щафетата поемаше Найла. Единствено в нейната власт беше да накара иманяря да престане да шава, да говори, да си спомня.

Гаврил въздъхна. Неведнъж или два пъти през тези дни докторката бе доказала, че не си е губила времето през дългите години в медицинския факултет. Колумбийката забъркваше магически отвари, които не просто гипсираха езиците на пациентите, но ги караха да забравят дори кои точно са и как са попаднали под нежните й грижи.

Герев промуши ръка под хлътналите гърди на Бияча. Найла трябваше за пореден път да се задържи на висотата на славата, която си бе извоювала. Гаврил поклати глава. Тъжна слава, наистина, но чужденката сама се беше хванала на хорото и трябваше да играе, докато не я издърпат насила оттам.

Герев повдигна спящия Яначко. Изглеждаше удивително лек и порядъчно пиян. Това беше добрата страна на нещата, защото човекът не създаваше проблеми. Лошата беше, че ситуацията, в която се бяха забъркали, много скоро щеше да лъсне пред погледите на всички. Тогава Гаврил трябваше да поеме вината върху себе си. Да разкаже истината на Герасим. И да чака примирено да решат съдбата му.

Герев изрита вратата на градината и намести тялото на спящия Яначко върху превития си гръб. Беше истинско чудо, че Найла бе измъкнала Кречеталото от кръчмата, преди върху него да са се нахвърлили селските хиени. Идеята да го представят пред Делийски за непознатия, който се подвизава в болничната стая, избуя в главата на Герев след разказа на Роко за случката край реката. Беше ясно като бял ден, че след издънката Бияча няма да събере смелост да се мерне пред погледа на Копача. Отчаянието щеше да го отведе в селото и да го захвърли върху някоя маса в кръчмата. Точно тогава на сцената се появи Найла. Колумбийката изигра блестящо ролята на добрата нерайда, която се грижи безкористно за изпадналите в беда.

Гаврил бутна с крак разбитото крило и стъклата издрънчаха. След схватката в горичката зад гарата Роко нямаше друг избор, освен да се примири със съдбата си и да се върне оклюмал в къщата на хълма. В началото домакинът се принуди да вади с ченгел думите от устата му. Но след като научи всичко, което му беше необходимо, Герев остави младежа да се бори със свирепите си настроения и хукна към квартирата на докторката.

Гаврил метна тялото на Бияча върху болничното легло и се вгледа в зейналата беззъба уста на иманяря. Делийски щеше да подскочи от радост като зърне тази трогателна гледка. Мисълта, че се е добрал до човек от шайката на Копача щеше да го накара да се почувства като властелин. Герев издърпа калните ботуши на Яначко и ги захвърли под леглото. Докато пиленцето изтрезнее и започне да си спомня кой е и откъде пристига, всичко трябваше да е приключило.

Гаврил чу стъпките на Найла и извърна глава.

— Ще тръгвам. Ония двамата калпазани само чакат да ми видят гърба, за да се хванат за гушите. — Той изтръска засъхналата кал от ръцете си. — Сигурно няма да се чувстваш кой знае колко комфортно върху дивана, но се надявам след ден-два да се върнеш в леглото си…

Найла се засмя. Тайфунът нямаше да отмине толкова бързо, колкото си въобразяваше Гаврил. Бурята още не се беше завихрила.

Тя доближи до прозореца и надникна навън. Вятърът шумеше в клоните на дърветата. Облаците се гонеха върху тъмното небе. Върху свода не се забелязваше нито една звезда.

Найла чу прещракването на вратата. Гаврил за пореден път я беше оставил сама. Да отблъсква ударите. Да се бори със страховете си. Да прикрива чужди грехове.

Тя се усмихна горчиво. Старите хора твърдяха, че човек заслужава съдбата си. Нейната съдба беше доста незавидна. Да прекарва нощите в компанията на един жив труп. И на един изпаднал в беда несретник…

77

Гълъбина видя всичко със собствените си очи. Никога не си беше представяла, че е възможно да стане свидетел на нещо подобно. Но съдбата я възнагради за търпението. А случката потвърди и най-грозните й съмнения.

Сцената, която се разигра пред погледа й, беше толкова невероятна, че психоложката изпита искрено желание някой да я ощипе, за да се убеди, че не сънува.

След като нахалницата Фурера отмъкна Кречеталото под носа й, Гълъбина реши, че е дошло време да измъкне Делийски от дома му и да му поднесе на тепсия съкровището, наречено Яначко. Тя хукна към къщата на лейтенанта, но не завари домакина в компанията на бутилка ракия, както очакваше. Прозорците на огромната двукатова постройка бяха тъмни. Отвътре не долиташе никакъв шум.

Гълъбина прекрасно знаеше, че Герасим не е нощна птица и рядко се прибира по тъмно. Реши да го изчака и да го завлече направо в гнездото на гълъбчетата. Когато обаче стана единадесет и уличните лампи започнаха да гаснат, Гълъбина разбра, че нещо се беше случило.

Истината е, че през ума й пробяга тревожната мисъл лейтенантът да е изпаднал в беда. Но психоложката прогони незабавно тази вероятност от главата си. Делийски не беше вчерашен. Имаше очи и на гърба и ловко прескачаше капаните, които недоброжелателите залагаха по пътя му. Нещо друго беше объркало стройния режим на делника му. Нещо, което не беше достигнало до ушите на селските информационни агенции. И бе останало извън обсега на изострения обществен интерес.

Тя огледа още веднъж тъмните стъкла на прозорците и надникна в пустеещия двор. Стисна чантата под мишница и закрачи с твърда стъпка към здравната служба.

Беше сигурна, че нахалницата Фурера взе под крилото си пияния Яначко, за да не му разреши да попадне в лапите на Делийски. Връзката на Гаврил с иманярите засега беше само слух. Изплашеният и объркан Яначко като нищо можеше да го потвърди. Тогава задачата на лейтенанта се усложняваше неимоверно.

Гълъбина беше наясно, че каквото и да става оттук нататък, Герасим няма лесно да сложи виновника на мястото на обвиняемия. По-скоро щеше да посочи на приятеля си куп вратички, през които онзи да се измъкне чист от кашата, в която се беше забъркал.

Тя зави зад ъгъла на мандрата и се закова на място. Примига невярващо и инстинктивно отстъпи назад. Това, което видя, й се стори толкова невероятно, че дори не се сети да се притули в сянката на дърветата.

Стоеше под слабата светлина на уличната лампа и наблюдаваше с разширени от изненада очи сцената. Сюжетът беше като изваден от пиеса на абсурда. Гаврил мъкнеше на гръб някаква мумия, омотана в гипс и бинтове. Найла притичваше край него и беше толкова улисана в заниманието си, че дори не се сещаше да хвърли едно око, за да се убеди, че наоколо е чисто.

За щастие, докторката беше изцяло погълната от това, което ставаше в двора. В противен случай погледите на двете жени щяха да се кръстосат.

Психоложката притича зад ъгъла на ниската тухлена постройка. Тия двамата от самото начало въртяха някаква мръсна игра. Колумбийката обаче се оказа удивително глупава. След като се затрудняваше да проумее, че единственото, което иска Герев от нея, е да прикрива следите му.

Гъдева подаде глава от прикритието си. Героите на сцената се бяха сменили. Този път Герев мъкнеше на гръб отпуснато безжизнено тяло.

Тя се отдръпна назад. Може би се бяха освободили от ненужен съучастник. Или бяха премахнали неудобен свидетел. Сега щяха да го закопаят в градината, за да го накарат да замълчи завинаги.

Гълъбина почувства как ударите на сърцето й се учестиха. Ами ако бяха решили, че Делийски е стигнал прекалено близо до истината и се бяха отървали от него по най-безкомпромисния начин? Тя присви очи. Не, тялото, под чиято тежест се превиваше Гаврил, беше значително по-ниско и мършаво от това на господин началника. Друг беше нещастникът.

Гълъбина се огледа безпомощно. Отсъствието на Герасим от къщата му в този час на нощта определено беше съмнително. И поставяше куп въпроси, на които самата тя не можеше да даде отговор.

На три крачки от нея се раздрънчаха стъкла. Гълъбина трепна и отстъпи назад. Онези двамата ставаха непредпазливи. Бързаха да потулят следите. Тя хвърли поглед зад ъгъла. Едва сега забеляза разбитото стъкло на вратата. Разпръснатите парчета проблясваха върху асфалта под мъждукащата светлина на уличната лампа.

Гаврил потъна във вътрешността на здравната служба. Найла заключи вратата на апартамента си и хукна след него.

Гълъбина опря гръб върху грапавата стена. Единият от двамата, които Герев мъкнеше на гърба си, със сигурност беше Яначко. Кой обаче беше другият? И каква работа имаше в жилището на доктората?

До слуха й долетя шум от стъпки. Гаврил затвори разбитото крило и се настани в субаруто. Моторът изрева и мощната машина започна да катери баира.

Гълъбина разтри измръзналите си ръце. „Ето ни най-после насаме. Само двете!“ Тя впери поглед в тъмния прозорец на болничната стая. Госпожица Фурера си въобразяваше, че вечно ще се прокрадва между капките. Сметките й, обаче, излязоха криви.

Психоложката се измъкна от прикритието си. Делийски се бавеше. Трябваше да е тук. И да види с очите си какви ги мътят тия двамата.

Гълъбина стисна чантата и пристъпи към входа на постройката. След като Делийски не смяташе за необходимо да се занимае със случая, щеше да го направи тя. Щеше да изрови кирливите ризи на Герев и докторицата и да ги изложи на показ пред очите на всички.

Гъдева нагази в стъклата. Нямаше търпение да види обърканата физиономия на нахалницата, която се спотайваше горе. Колкото и да се опитваше да играе играта, която й диктуваше Гаврил, Найла си оставаше най-обикновен аматьор. Беше време в случая да се намесят професионалистите. Само те можеха да сложат нещата по местата им. А Гъдева беше от тях.

Психоложката провря дебелия си крак в зейналата дупка. В този миг някой сграбчи ръката й. Гълъбина изпищя. Извърна глава и само на педя от лицето си съзря две студени, налети с кръв очи.

78

Лъжеше като дърта лисица. Въпреки че беше обиграна интригантка, госпожа психоложката не очакваше да я хванат в крачка. А Герев направи точно това. Изникна зад гърба й в мига, в който Гълъбина се опитваше да проникне като крадец в сградата на здравната служба.

Гаврил блъсна вратата на субаруто. Не съществуваше сила, която да го накара да се улови на въдицата. Щеше да е страшно нелепо от негова страна да повярва, че нощната посетителка търсела докторката, защото напоследък сънят не я навестявал.

Той заключи вратата на гаража. Връщането му в здравната служба стана инцидентно. Минути преди това напипа в джоба си ключовете от жилището на Найла. Трябваше да ги върне на притежателката им. Така съвсем неочаквано се натъкна на змията Гълъбина. Която се прокрадваше там, за да слухти, а не за да търси хапчета за сън.

Единственият начин да я накара да остави Найла на мира, беше да замъкне психоложката в някой от баровете, които работеха до късно, да й поръча чаша силно питие, а след това да я откара в къщата й и да не й разреши да мръдне оттам. Не беше лошо да се опита да избие от главата й маниакалната идея да го дебне, шпионира, изнудва. При всяка възможност и на всяка крачка.

Гаврил потърси в джоба на якето ключовете от дома си. Можеше само да гадае какво точно бе видяла Гъдева, докато се бе въртяла наоколо като обучено митничарско псе. Но в момента съзнанието му беше заето с по-важни неща. Нямаше нито време, нито желание да се занимава с празни догадки.

Гаврил бутна вратата на градината. Момчетата от часове стояха затворени сами в къщата. Като нищо вече бяха извършили някоя пакост.

Герев огледа пустеещия двор. Отмести поглед към тъмните стъкла на прозорците. След това сведе очи към колибата на кучето.

Нещо не беше наред. Къщата изглеждаше неестествено тиха. Отвътре не долиташе никакъв звук. Но най-тревожното беше, че синджирът на кучето се въргаляше в калта, а от животното нямаше и следа.

Гаврил се спусна към стълбите и отключи трескаво вратата. Посегна към ключа на лампата, но в този миг светкавичен удар разтресе главата му. Домакинът залитна и намери опора в рамката. Опита се да различи чертите на нападателя, но в следващия миг онзи стовари със замах твърд предмет върху тила му. Гаврил изстена и се преви.

Трябваше да запази спокойствие. Да не действа необмислено. Да не се поддава на повика на първичния инстинкт.

Той почувства как нещо топло заля страната му. Опипа кървящата плът. Точно тогава нападателят реши, че е настъпил моментът да довърши започнатото. Изрита Герев в гърба и се хвърли върху него като освирепяло животно. Двамата полетяха към земята и се стовариха тежко върху калните плочи.

Няколко безкрайни мига никой не помръдна. Роко се окопити пръв. Сграбчи гърлото на благодетеля и заби пръстите си между сухожилията.

— Къде е Дарко? — изхлипа Гаврил. Върху суровото лице на младежа пропълзя зловеща усмивка.

— В момента трябва да се тревожиш единствено за собствената си кожа. Дойде време да плащаш, приятел. Дължиш кръвен данък. Първата вноска е твоят скъп Дарко.

Гаврил почувства, че диша тежко. Повдигна бавно ръка, обхвана със здравите си пръсти китката на младежа, след това отмести дланта му от гърлото си. Лицето на онзи се сгърчи от болка.

— Къде е Дарко? — повтори заплашително Герев.

— Там, където съвсем скоро ще се окажеш и ти… В пръстта…

Гаврил напрегна мускулите на гърдите си, проточи врат, повдигна глава и изтласка дланите на нападателя от раменете си.

— Налага се да ми кажеш незабавно къде си завлякъл Дарко.

Неподвижният поглед на Роко остана забит в лицето на Герев.

— Може би никога няма да узнаеш…

— Този път не се шегувам, малкия…

— Нито на мен ми е до шеги… Особено след това, което узнах за тебе…

Гаврил свъси вежди.

— Кажи ми къде е Дарко, а после ще говорим за всичко, което те вълнува…

— Не става — поклати глава чужденецът.

Роко се приведе над лицето на домакина. Челата им се докоснаха.

— Прекалено дълго сме го отлагали. Толкова дълго, че вече вони…

— Не разбирам за какво говориш, но ще ми обясниш по-късно. Сега просто ме отведи при Дарко…

— За какво ти е притрябвал глупака Дарко, след като имаш мен?

Гаврил преглътна с усилие.

— Дарко е смисълът на живота ми. Също както ти осмисляш съществуванието на родителите си…

— Не е същото. И го знаеш по-добре от всеки друг… Трябваше просто да ми го кажеш. От самото начало. Щеше да улесниш нещата.

— Казал съм ти всичко, което съм сметнал за необходимо. А сега ми кажи къде си завлякъл Дарко. Ще се приберем, ще приготвя вечеря и ще поговорим на спокойствие…

— Там, където се намира твоят Дарко, не му е необходима вечеря… — Роко облиза пресъхналите си устни. — Още се чудя какво да правя с теб — изсъска той. — Дали да те пратя да правиш компания на нещастника или да те накарам да платиш данък за всичките тези години.

— Не разбирам какво те прихваща…

— Не си чак толкова тъп…

— Приеми, че в обстоятелствата, в които се намирам, ми е трудно да схвана смисъла на заплахите ти…

— Не е заплаха, приятел. Това, което ще направя с теб, е план, който обмислям през цялата вечер…

— Разбирам, че си сърдит, задето ти взех пистолета, но това беше най-разумното решение, повярвай ми! С онова нещо в джоба вече щеше да си зад решетките.

— Знаеш ли какво? Повдига ми се от извратената ти загриженост. Освен това, последното нещо, което ми минава през ума, е да ти вярвам…

— Продължавам да не разбирам, но понеже не ме пускаш да си вляза в къщата, съм склонен да приема всички обиди, които стоварваш върху скромната ми личност.

— Личността ти изобщо не е скромна. Ти си низка, подла, дребна душа, която не притежава доблестта да гледа хората в очите. И да им каже истината. Колкото и отблъскваща да е тя.

— Ако съществува разтърсваща истина, която да те принуди да отместиш тялото си от гърдите ми, с удоволствие ще ти я поднеса. За жалост, обаче, не разполагам с такава…

Роко приведе глава над челото на пленника.

— Знаеш ли кое ме отвращава най-много? Това, че продължаваш да се правиш на кретен…

Герев въздъхна.

— Търпението ми е на изчерпване, малкия. Махни мръсните си крака от гърдите ми, отведи ми при Дарко и ела да вечеряме…

— Много лесно си намислил да стане всичко. Само че ще те разочаровам. Този път не ти диктуваш условията. Имам съвсем други планове за остатъка от вечерта. Много по-вълнуващи от твоите задушевни вечери…

— Добре тогава, казвай какво си намислил, защото времето тече, а утре ни чака тежък ден.

— Няма да има утре, приятел. Всичко свършва днес. Тази нощ. В този пуст двор. Под това тъмно небе…

Герев съзря как в дланта на младежа проблесна острието на къс инкрустиран нож.

— Тези играчки не са за тебе, малкия. Можеш да се нараниш. Или да направиш някоя пакост…

— Ти си майсторът на големите пакости. На заговорите. На добре заровените тайни. Всъщност, от няколко часа нямам търпение да те попитам. Откъде го довлече онова диво животно Дарко? От някой дом за изоставени деца? Не се изненадвам. Добрият Гаврил Герев е царят на благородните жестове.

— Съвсем си превъртял, малкия. Делийски май е прав. Време е да те върна при майка ти и баща ти.

— Преди това, обаче, трябва да уредим една стара сметка. Не смяташ ли?

— Не смятам. За твое сведение, никога не оставям отворени сметки. Не е в природата ми да влача на гърба си неизплатени дългове.

— Предполагам, че тази философия също е част от маската, с която се явяваш пред останалите. На добрия, честния, безгрешния Герев, който гледа света отвисоко и не се навира в мелето с простосмъртните.

— Явно след като те оставих, вместо да си почиваш, си понаобиколил кръчмите. Чувал съм ги всичките тия врели-некипели. Само че повечето от тях не съдържат и грам истина.

— Точно ти нямаш право да говориш за истини… Колкото до останалото, си прав. Вместо да си почивам, реших да науча нещо повече за любезния домакин, който от дни се грижи с такава самоотверженост за изпадналия в беда чужденец. И знаеш ли какво открих? Че си най-големият мерзавец на тая земя!

— И това съм го чувал. Пак по кръчмите.

— Само че не го научих в кръчмата, а в кабинета ти…

Герев се размърда.

— Искаш ли да влезем вътре и да поговорим по мъжки?

— Не искам. Искам да получа отговорите тук, навън, в калта.

— След като се чувстваш по-комфортно в калта, не мога да направя нищо, за да променя предпочитанията ти.

— Не по своя воля пристигнах тук. Нито някой прояви добрината да ме попита дали имам желание да се влача всеки ден в къщата ти. — Лицето на Роко се изви в крива гримаса. — Колкото до останалото… Знаеш ли защо изпитвам необходимост да остана тук, в тъмнината, върху влажната пръст? Защото там, вътре, в излъсканата ти къща, всичко свети с изкуствен блясък. Всичко е фалшиво. Имитация на уют. Декор на задушевност.

— Съжалявам, че пребиваването ти в дома ми е предизвикало у теб толкова неприятни усещания.

— Не съжаляваш, Герев. За нищо не съжаляваш. Ако действително съжаляваше, нямаше да живееш с онова мърляво псе, Дарко. Щеше да имаш семейство. Работа. Истински приятели. Дом.

— Не се оплаквам от битието си. Напротив. Вярвам, че съм от щастливците.

— Не си от хората, които ще тръгнат да се самозаблуждават…

— Може и да си прав. Ще ми обясниш ли най-после какво те човърка? Защо си се напушил като вироглав пръч, който налита постоянно на бой?

— Щом толкова настояваш… — Роко бръкна в джоба на панталона и измъкна оттам малка намачкана снимка. Навря хартията под носа на Герев и изсъска неприятно:

— Ето това, приятел. Откакто открих малката ти мръсна тайна, не мога да си намеря място. Изпитвам неистово желание да вия, да ровя с нокти в пръстта, да късам със зъби парчета жива плът.

Герев отмести поглед от снимката. Малкият се нуждаеше спешно от прилично обяснение. В противен случай действително можеше да извърши някоя глупост.

— Не е необходимо да даваш воля на разрушителните си страсти. Нещата са по-прости, отколкото изглеждат на пръв поглед…

— Не ми казвай какво е необходимо и какво не. — Роко захвърли снимката върху пръстта. Избърса нос с ръкава и прошепна в ухото на поваления в калта Герев:

— Знаеш ли, като че ли си прав. Ако бях останал тук, щях да живея като скот. Да заприличам на онова животно Дарко. Не знам чия е заслугата, но който и да го е направил, е постъпил удивително разумно, като ме е измъкнал от тази дупка.

Гаврил присви очи.

— Напразно хабиш барута, малкия. Момчето на снимката не си ти…

Роко отдръпна лицето си. В погледа му проблесна див плам.

— Време е да престанеш да ръсиш гнусните си лъжи. Виж докъде те докара лицемерието ти! Подлостта и двуличието.

— Разбирам разочарованието ти, но щастливата физиономия върху онзи къс хартия принадлежи на друг…

Роко примига.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че ако беше малко по-наблюдателен, нямаше да си пълниш главата с измислици. Съжалявам, че се налага да те сваля на земята, но малчуганът на снимката е Дарко…

Пръстите на Роко се разтвориха и Герев почувства, че може да диша свободно.

— Не го приемай толкова дълбоко! Ела! Ще ти сваря силно кафе да изтрезнееш от илюзиите.

Роко не слушаше. Не знаеше дали изобщо трябва да вярва на поредната измама, която му пробутваше добрият Герев. Всички в селото знаеха, че Гаврил е хитрец от класа. И нямаше лесно да се откаже от мита за честния, справедлив и грижовен баща, който бди неуморно над детето си. Всъщност, това беше най-талантливото му превъплъщение. Върхът в кариерата му.

— А сега ми кажи къде е Дарко! — гласът на Герев го върна към реалността.

— В гората. Чака присъдата… — изломоти, без да се замисля младежът. Роко се изправи и залитна. Герев раздвижи бавно двата си крака. След това се изправи пъргаво. Дланта му натежа върху рамото на италианеца.

— Отведи ме при него!

— Открий го сам! Това ще е проверката. Най-сигурният детектор на лъжата. Инстинктът на един баща винаги му подсказва къде се намира детето му. Нали така?

Роко издърпа крилото на високата порта и хукна по улицата. Мракът го погълна. Герев се спусна след него.

Един истински баща никога не би допуснал детето му да изпадне в беда. А той бе направил точно това. Беше оставил Дарко на произвола на един разглезен, неуравновесен и своенравен чужденец. Който на всичкото отгоре имаше налудничави претенции да бъде част от живота му…

79

Трябваше на всяка цена да разбере какво бе сполетяло Делийски. Господин началникът беше потънал вдън земя. И то точно в нощта, когато трябваше да демонстрира сила и да раздава правосъдие.

Гълъбина захвърли чантата върху леглото. Герев я докара до къщата й, за да я отдалечи от мястото на събитията. Да не й разреши да надникне в болничната стая. Нито да узнае какво става в квартирата на нахалницата Найла.

Гъдева сложи чайника с билки върху котлона. Картината на бялата омотана в гипс мумия не можеше да излезе от съзнанието й. Кой ли беше нещастникът? И защо Герев и Найла го мъкнеха нагоре-надолу в непрогледната нощ като очукана кукла от стара витрина?

Гълъбина чу чайника да свисти и изключи котлона. Може би беше пострадал някой от иманярите. Яначко беше слязъл в селото да провери какво е състоянието на пациента, но вместо към здравната служба, беше кривнал към кръчмата. Типовете в планината бяха известили докторицата и Фурера бе хукнала да гони блудния син с единственото намерение да му запуши устата.

Гълъбина измъкна от шкафа висока порцеланова чаша. Така или иначе, видя всичко, което й беше необходимо. Тя напълни догоре чашата и приседна в края на масата.

Налагаше се незабавно да узнае къде се подвизава Делийски. Защо се беше сврял на завет и беше оставил мишките да танцуват на воля. И защо след всичко, което му беше разказала, отказваше да погледне истината в очите.

Тя отмести чашата и посегна към телефона. Съществуваше само един човек, който би могъл да хвърли малко светлина върху събитията от последния ден. Тя погледна часовника върху стената. Минаваше полунощ, но бай Делчо Дерменджията със сигурност знаеше нещо повече за разбитото стъкло, за тайнственото изчезване на лейтенанта, а защо не и за мумията в квартирата на Найла.

Гъдева набра номера и чу първия звън. Щеше да го разбуди, но така или иначе, самата тя нямаше да е в състояние да заспи, преди да узнае най-пресните новини.

Отговори сънен глас. Гълъбина въздъхна. Надяваше се това, което й предстои да чуе, да не е толкова разтърсващо, че да я застави да дочака настъпването на утрото с отворени очи.

80

Тежестта на дънерите премазваше крайниците му. Притискаше до умопомрачение гърдите му. Караше сърцето му да се подува. Погледът да се премрежва. Дишането му да спира.

Дарко напрегна взор и се загледа в тъмнеещото небе. Клоните на дърветата сплитаха върховете си над главата му и образуваха мрачен свод, под който се разиграваше драмата на краткия му безславен живот.

Младежът стисна зъби. Колко ли време щеше да продължи агонията? И дали притежаваше достатъчно сили, за да се задържи по-дълго отвъд линията, която разделя живота от смъртта? Мрака от светлината. Небитието от реалността.

Дарко притвори очи и зачака. Всеки миг през съзнанието му щяха да пробягат картините от детството. Беше наясно, че това се случва с всеки, който се прощава преждевременно с пребиваването си на тази земя. От долните пластове на съзнанието изплува размазан образ. Далечен, неподвижен, непознат. Дарко сбръчка вежди. Върху лицето му се изписа страдание, предизвикано не от болката, която премазваше всяка частица от тялото му, а от неспособността да види ясно чертите.

Младежът заби нокти пръстта. И друг път беше допускал този образ да владее представите му. Видението го навестяваше често, когато беше малък. Образът изникваше в мрака на студените зимни нощи, но винаги оставеше безмълвен, безплътен, далечен.

Дарко се опита да поеме въздух, но тежестта на дънера проряза мускулите на гърдите му. Никога през всичките тези години не беше доверявал на Гаврил тайната си. Опитваше се да изгони от мислите си мимолетните срещи с видението. Да не си задава въпроси. Да не търси отговори. Но ето че сега, в последните мигове от краткия му живот, образът изплува отново. Неясен, размазан, безцветен. Дарко се опита да протегне ръка и да го докосне, но проклетата тежест не му разреши да помръдне. Той се отпусна върху влажната пръст. Видението затрептя и изчезна. Младежът почувства как в очите му бликнаха сълзи. От безпомощност, от непримиримост, от гняв.

Беше отлагал с години разговора с Гаврил. Сега вече беше късно. Никога нямаше да узнае коя е жената, която го навестяваше в сънищата.

Дарко облиза напуканите си устни. Ако беше мъртва, съвсем скоро щеше да я срещне. Тогава нямаше да я остави да си тръгне. Щеше да се вкопчи в ръката й и да я принуди да му разкаже всичко, за което не бе намерил дързост да попита баща си.

Устните на младежа се извиха в мъченическа усмивка. Там, горе, нямаше да е сам. Тази жена щеше да се грижи за него.

Той усети нещо топло, влажно и лигаво върху дланта си. Опита се да отдръпне ръката си, но не успя и стисна зъби.

Долови учестеното дишане на кучето. Усети дъха му на педя от устата си. Този приятел беше единственото живо същество, с което щеше да се сбогува преди края. Младежът отвори очи. Примига и отпусна отново клепачи.

Виденията започваха да го навестяват. Първо онази жена. Сега и Гаврил. Дарко си даде сметка, че трябва да запази будни сетивата си. Да не смесва представите. В този миг единствено присъствието на кучето беше реално. Останалото беше фикция. Пристигането на непознатата. Тревогата върху лицето на баща му…

Изведнъж усети лекота. Когато се отделяше от тялото, душата ставаше лека. Отърсваше се от съмненията, от терзанията, от грешките.

Младежът разпери ръце. Чувстваше се свободен, безгрижен, безтегловен. Всеки миг щеше да полети нагоре и да срещне и други волни души.

Усмихна се. Съвсем скоро щеше да срещне и нея… Повдигна бавно клепачи. Примига и напрегна слух.

Лигите, които течаха от устата на кучето, заливаха лицето му и бяха съвсем реални. Задъханият шепот на Гаврил и яката длан, която разтърси главата му, също.

Дарко сбръчка вежди. Беше още на земята. И по всичко личеше, че съдбата е намислила да го държи тук по-дълго, отколкото самият той очакваше.

81

Герев не беше убеден, че е настъпил моментът да свали козовете върху масата. Играта с открити карти не беше популярна по тези места. Искреността не фигурираше в списъка с добродетелите. На честността се гледаше като на изначална глупост. Прямотата и откровеността се наказваха с лукавост и удари под кръста. И все пак, не можеше да отлага повече часа на откровението.

Той почука по прясно боядисаната врата и изчака търпеливо отговора. Натисна дръжката и огледа изпитателно пациента.

— Донесох ти малко розе, да си прочистиш червата…

Делийски изгледа жадно бутилката, която Герев остави на шкафчето до леглото.

— Какво те води насам? — попита мрачно лейтенантът, придавайки на лицето си суров вид.

— Наминах да видя дали си още жив…

— Ще те разочаровам, но лекарите са убедени, че ще живея. Дори смятат до ден-два да ме изритат оттук.

— Не се изненадвам. Кой луд ще държи под покрива си вироглав пръч като тебе?

Делийски намести възглавницата зад гърба си.

— Казвай, каквото имаш да казваш, че след малко започва визитацията.

Герев придърпа стола и седна на крачка от леглото.

— Дошъл съм да обсъдим нещо…

— Това правиш, откакто те знам. Чудиш се как да ми вгорчиш живота. Как да ме пратиш за зелен хайвер. Да ми замажеш очите. Да издевателстваш над търпението ми.

Гаврил сплете нервно пръсти.

— Несправедлив си. Слушай! До края на седмицата колибите ще са готови…

— Това мен какво ме грее?

Герев подсмръкна и огледа празната стая.

— Грее те.

Делийски повдигна рамене.

— Щом казваш…

— След като приключим, ще ти дам остатъка от парите. За да се успокоиш…

Лейтенантът повдигна озадачено вежди.

— Дал съм ти пари назаем? — Той поклати глава. — Странно, че не помня кога съм извършил тая глупост. Пък и лекарите не споменаха нищо за амнезия…

— Мен ако питаш, човек невинаги трябва да се доверява на лекарите…

Гаврил се приведе към ухото на пациента.

— Прекрасно знаеш за какво говоря. — Той облиза устни. — Става въпрос за жълтиците — изрече поверително посетителят.

Делийски не разбра. Върху лицето му пробяга сянка на недоумение. Той сбръчка нос и се наведе към рамото на Герев.

— Изпуснал съм епизоди, така ли?

Гаврил хвърли бърз поглед към вратата. Всеки миг на прага щяха да цъфнат докторите.

— Човек като теб не изпуска нищо…

— Интересно, защо тогава имам чувството, че пристигаш от друга действителност?

Герев преглътна.

— Действителността е същата. Хората са същите. Неволите им са същите. Само парите са по-малко.

— Това… смущава ли те?

— Изобщо.

— В такъв случай всичко е наред.

Върху лицето на Гаврил пропълзя усмивка.

— Знам си, че си страшно разбран. — Той се изправи. — Ще намина пак. Ще ти донеса вино от тазгодишната реколта.

Делийски го изгледа навъсено.

— Сядай долу и ми обясни откъде изникнаха проклетите жълтици!

— Не са изникнали. Винаги са си били там.

Лейтенантът го измери недоволно от глава до пети.

— Смяташ и този път да ти се размине, така ли? Да се измъкнеш на пръсти. И да зачеркнем всичките ти прегрешения. — Делийски пое дълбока глътка въздух. Гърдите му се издуха. — Няма да стане, брат. Този път ще си кажеш всичко. Без да те питам. И без да пропускаш ни-щич-ко.

— Казах ти вече. Нали това ти беше болката? Сега можеш да спиш спокойно. Да престанеш да се въртиш като грешен дявол нощем в леглото и да си блъскаш главата с гатанки.

— Страшно благородно от твоя страна! Просто се чудя как се уредих с такъв приятел. Намотаваш зад гърба ми цяла плетеница от подмолни ходове, забъркваш се в каши със съмнителни типове, цялото село говори, че си убиец, но това изобщо не ти пречи да нахлузиш най-невинната си физиономия и да се появиш тук, за да ми кажеш, че съм невероятно разбран.

Герев постави ръка върху рамото на началника.

— Не се гневи, брат. Огледай се! Ами че ти си щастливец! Около теб цари мир и любов. Колибите са почти готови. Роко е свободен. Иманярите ще получат това, за което драпат от години. А на теб няма да ти се налага да обикаляш баирите и да дебнеш какви ги вършат.

Делийски въздъхна.

— Благодаря ти, че си помислил за всичко. Бях започнал да се притеснявам, че никога няма да разплета тоя идиотски възел.

— Няма защо да ми благодариш. Нали затова са приятелите. За да се притичат на помощ, когато човек е в беда.

Делийски се размърда върху тясното легло.

— Странно, но досега бях убеден, че ако някой е в беда, това си ти. Ти разнасяш насам-натам трупове в тъмни доби. Ти се сдуши с ония разбойници, дето бродят като чакали из планината. Теб те сочат с пръст като вероятния убиец на кмета.

— Няма убийци, Герасиме. Набий си го в главата! Пожарът в планината е нелеп инцидент. Никой не е изпращал екзекутори. Никой не е замислял този трагичен завършек.

Гарвил се загледа през прозореца.

— Много скоро ще го потвърдят и колегите ти от столицата, ще видиш.

— Виждам, че си нагазил дълбоко в блатото. — Делийски изгледа изпитателно приятеля си. — Пропусна само да споменеш, че с Найла сте открили самарянско дружество. И че докторицата е поела в нежните си ръце грижата за Яначко Кречеталото.

Герев облегна гръб върху стъклото на прозореца.

— Яначко не ти е необходим. Така или иначе, като приключим с колибите, шайката на Копача ще се разпадне…

— Чудя се дали наистина го вярваш или само ми пробутваш разни врели-некипели. — Делийски сбръчка вежди. — Ония разбойници няма да се приберат по къщите си. Чергарският живот се е просмукал в кръвта им. Какво си представяш? Че ще тръгнат да пасат овцете и да орат нивите? Ако наистина си го мислиш, значи си по-голям наивник и от мене.

Гаврил се приведе над леглото.

— Ще го направят, Герасиме. Уговорил съм всичко. Всеки ще получи своя дял от парите и ще реши какво да прави с тях.

— Тия пари, дето непрекъснато ми ги навираш в лицето, откъде изникнаха?

— Обясних ти вече…

— Нищо не си ми обяснил! — Гласът на Делийски прокънтя в празната стая. — И не се прави на кретен, защото търпението ми има граници! Щом си дошъл, ще се изповядаш!

Герев се отправи към вратата.

— Някой друг път. Страшно съм уморен. Ще го направя. Обещавам.

— Добре че не се хващам на обещанията ти. И съм наясно колко струва думата ти.

— Виж какво! Не дойдох да се караме, а да разпръсна смута в душата ти.

Делийски се изсмя ехидно.

— Дойде да ми хвърлиш поредната шепа прах в очите. Но знаеш ли какво? За едно нещо си прав. Съвсем скоро циркът, който разиграваш, ще приключи. Тогава ще те принудят да си кажеш всичко. Дано само не е прекалено късно…

— Никога не е късно да застанеш на страната на истината…

— В ситуацията, в която се намираш, тия мъдрости не могат да ти послужат за нищо…

Герев натисна дръжката.

— Скрий виното, да не го надушат докторите. Ще е жалко да ти го вземат.

Делийски го изгледа свирепо.

— Ти се най-големият лицемер, когото някога съм срещал.

Герев се усмихна тъжно. Отвори вратата. Гласът на Делийски го спря на прага.

— И не стъпвай повече тук, ако не си готов да ми разкажеш всичко! Не както си го скроил в главата си, а както е в действителност.

— Нещата никога не изглеждат еднозначно — отвърна глухо посетителят.

— Нещата винаги са пределно ясни, когато ги погледнеш под правилния ъгъл.

— Звучи като полицейска мъдрост, но въпреки това ми харесва.

— Знаеш ли колко други неща ще ти харесат, ако прекарваш повече време с мен…

— Знам. Затова избягвам да се застоявам в компанията ти.

Герев кимна и излезе. Делийски се загледа в бялата повърхност на вратата.

Какво се опитваше да му каже този приятел? Че е новият Робин Худ? Че е изровил жълтиците и ги е раздал на бедните? А каквото остане, ще го изсипе в селската хазна?

Лейтенантът изсумтя. Герев нехаеше за правилата, които съществуваха в тази игра. Потъпкваше ги без капчица свян. Не зачиташе ограниченията. Не отдаваше значение на предупредителните означения. Своеволията му обаче свършваха тук. Лично той щеше да го спре. Без да губи нито минута повече. Щеше да го направи незабавно, след като се махне от тази стая.

Лейтенантът погледна часовника. Докторите се бавеха. Заедно с тях закъсняваше и решението да го пуснат най-после да си върви.

82

Не биваше да отлага повече часа на истината. Беше проточил агонията безумно дълго. Трябваше да побърза да разкрие тайната, преди да се е случило нещо непоправимо.

Герев блъсна уморено вратата на субаруто. Единственото, за което мечтаеше в момента, беше горещ душ и порция здрав сън. Вместо това обаче се налагаше да се изправи срещу двама съдници, които нямаха желание да проявят и капчица милост.

Гаврил потърси ключовете. От дни момчетата се мятаха в транса на собствената си безпомощност. Лутаха се в лабиринта от догадки. Градяха вавилонски кули от смазващи предположения. Герев бутна ключа в ключалката. Беше настъпил моментът на разкритията. На обясненията и обвиненията.

Той опипа бутона на лампата. С Роко щеше да е мъчително трудно. Младежът не беше способен да озапти страстите си. Ръмжеше и се зъбеше като побесняло псе. Изпитваше необходимост да хапе, да къса жива плът, да забива ноктите си дълбоко в откритите рани.

Дарко от своя страна се бореше с всички сили да оцелее. Да се задържи на повърхността на битието, което двамата с баща му бяха градили с години. През последните дни обаче реакциите му бяха станали непредсказуеми. Мълчеше, гледаше сърдито и правеше всичко възможно да прогони злосторника Роко от къщата им, от селото, от живота им.

Гаврил натисна бутона и светлината заля помещението. Не искаше да го признае, но Дарко имаше право да се гневи. Пристигането на Роко беше объркало много неща в делника им. Всъщност, идването на младия Рочели в селото беше само катализаторът на събития, които от години клокочеха в казана на ежедневието им.

Герев усети допира на кучето. Животното се потърка в крака му и нахлу в салона. Гаврил се наведе и го погали по врата. Този приятел го отведе в гората при разпънатия като грешник под тежестта на дънерите Дарко. Стопанинът преглътна с усилие. Не искаше да мисли какво можеше да се случи, ако се беше забавил още малко в квартирата на Найла.

Гаврил остави ключовете на масичката до вратата и се ослуша. Привидното спокойствие в къщата го изпълваше с разкъсваща тревога. Караше фантазията му да ражда страховити сценарии. Мислите му да препускат в забранени посоки.

Той разкопча ризата и надникна в трапезарията. Не очакваше, разбира се, да завари онези двамата заедно. Но отсъствието на жива душа на етажа извика в съзнанието му тревожното усещане, че може би е закъснял. Роко вече знаеше и озлоблението му нямаше граници. Не беше ясно как ще реагира и Дарко, когато се изправи срещу истината.

Гаврил заизкачва стъпалата към горния етаж. Кабинетът се беше превърнал в страховита кутия на Пандора. За Роко онова помещение криеше тайни, които бяха в състояние да преобърнат добре подредения му живот.

Гаврил натисна дръжката. Ако Рочели беше проявил добрината да изчака и да не излее злобата си върху Дарко, синът му вероятно още тънеше в дебрите на блажено неведение. Беше настъпил обаче моментът да го накара да се изправи очи в очи с истината и да я приеме, колкото и да изглежда отблъскваща. Колкото и да го нарани. Колкото и горчив привкус да остави в душата му.

Бутна вратата. Малкият кабинет тънеше в мрак. Завесите бяха спуснати. Нещата стояха по местата си.

Гаврил посегна към ключа на лампата. В този миг улови движение. В дъното се раздвижи удължена сянка.

Домакинът запали лампата и се вторачи във фигурата върху дивана.

— Какво правиш тук? — В гласа му прозвуча облекчение. — След пет минути те чакам да вечеряме.

Дарко се сви в края на коженото канапе. Гаврил обърна гръб. Спря на прага и извърна глава.

— Къде е Роко?

Дарко заби лакти в коленете си.

— Да не си оглушал?

— Може и да съм.

— Къде е Роко?

— Тръгна си. — Дарко затвори очи, облегна се назад и скръсти ръце върху корема си.

— Къде отиде?

— Не каза. Пък и не се сетих да попитам.

Гаврил въздъхна и направи крачка назад.

— Ставай да вечеряме! Трябва да говорим.

— Нямаме какво толкова да си кажем.

Гаврил пристъпи към дивана.

— Тук вече грешиш. Трябва да ти кажа някои неща.

— Не си прави тоя труд. Каквото е имало да казваш, е трябвало да го направиш преди време.

— И тук не си прав.

— Разбира се. Единственият, който винаги има право, си ти.

— Никога не съм твърдял подобно нещо.

— Но винаги си го показвал. С поведението си, с отношението си към останалите, с незачитането на мнението им.

— Несправедлив си и го знаеш…

— Нищо не знам. А и не искам да узнавам…

— Както решиш. — Гаврил се отправи към вратата. — Ако все пак промениш решението си, ще бъда долу. — Той притвори вратата.

Онзи своенравен хлапак пак беше отпрашил нанякъде. Без пари, без документи, без заповед за освобождаване.

Гаврил нахлу в банята и завъртя крана на душа. Предстоеше му още една безумно дълга нощ. Трябваше час по-скоро да открие Роко. И да го върне в селото, преди хлапакът да е извършил поредната глупост. След това щеше да се обади на майка му и да й го изпрати обратно. Поодърпан, посмачкан, но преобразен.

Герев въздъхна. Преди това обаче малкият трябваше да осъзнае, че животът е низ от отговорности. Двадесет години младият Рочели беше живял с усещането, че баща му урежда всички сметки. Бързо, безшумно, безпроблемно. Въпросът беше, че този път младежът беше извършил престъпление. Въпреки това нехаеше за последствията. Не даваше пет пари за живота на другите. Вълнуваше се единствено от мисълта за собствената си позагладена кожа.

Гаврил пъхна ръка под ледената струя. Роко Рочели беше пристигнал в селото с мисия. И той, Гаврил Герев, щеше да му помогне да я осъществи. Не го ли направи, усилията му през всичките тези години отиваха на вятъра…

Гаврил захвърли дрехите върху стола. Водата се стече върху раменете му.

Дарко все някога щеше да му прости. За да продължи обаче да крачи уверено по пътя на живота, момчето трябваше да проумее, че невинаги, когато губиш, си неудачник. В неудачник се превръщаш единствено когато се предадеш. А Гаврил никога нямаше да допусне младият Герев си да прекара остатъка от живота си на колене…

Трета част

83

Дафни пристигна в селото през един горещ летен ден, когато жегата бе подгонила жителите и повечето от тях се бяха изпокрили по домовете си. Беше единственият пътник, който слезе от автобуса в три. Погледът й обходи безлюдния площад, порутените мазилки на съседните сгради, оплютата от мухите врата на магазина. Младата жена се усмихна и намести върху главата си широката сламена шапка. Приведе се и стисна дръжката на огромната пътна чанта.

— Имате ли нужда от помощ? — Гласът долетя зад гърба й и Дафни вдигна очи. До нея стърчеше набит младеж на не повече от двадесет. Беше късо подстриган, с широки мускулести рамене и кръгли светли очи, които гледаха меланхолично.

— Благодаря. Ще се справя и сама…

Младежът повдигна рамене и закрачи към малко очукано рено. Дафни пусна чантата върху нагорещения асфалт.

— В града ли отивате?

Непознатият кимна.

— Всъщност…, можете да направите нещо за мен…

Младежът се върна крачка назад и се вгледа в чертите на непознатата.

— С удоволствие — отвърна малко колебливо той.

Дафни облиза устни. Присви очи, размисли за миг, след това махна с ръка.

— Оставете, не бих искала да ви бавя…

Момчето се засмя. Усмивката му разкри ред равни здрави зъби.

— Не съм се забързал за никъде…

— В селото ли живеете?

Младежът се поколеба.

— Живея в столицата — сведе поглед той.

Дафни пое дълбока глътка въздух. Вдигна очи и се загледа в планините насреща.

— Тук е истински рай… — изрече приглушено тя.

— Беше… Някога…

Тя изви устни в детинска гримаса. Тръсна глава и попита небрежно:

— Автомобилът… ваш ли е?

Момчето извърна поглед към таратайката, която се бе килнала като стара кранта пред входа на магазина.

— Купих го наскоро… Със спестяванията от гроздето.

Дафни кимна. Не биваше да прекалява с въпросите.

— Къде мога да открия госпожица Найла? — попита неочаквано тя. Младежът присви очи.

— Близка на докторката ли сте? — заинтересува се той, вглеждайки се изпитателно в лицето на младата жена.

— Може да се каже…

Момчето погледна часовника.

— Ако не е отишла в града за лекарства, ще я намерите в квартирата. Искате ли да ви откарам?

— Оставете, ще се оправя и сама…

— Не сте ли предупредили, че пристигате?

— Не успях. С какво се занимавате в града? — смени рязко темата тя.

Младежът зарови с крак в прахоляка върху асфалта.

— Уча.

В погледа на събеседницата му проблесна любопитство.

— Това е прекрасно! Сигурно баща ви е страшно горд…

Веднага съжали за забележката. Момчето присви очи. Дафни прехапа устни. След това се усмихна сконфузено.

— Всички родители се гордеят с успехите на децата си…

Момчето наведе глава и се вгледа в чертите под широката периферия на шапката.

— Срещали ли сме се някога? — попита с внезапна настойчивост младежът.

Дафни поклати глава.

— Не съм стъпвала тук от векове.

Събеседникът й кимна.

— Ще тръгвам. — Беше ясно, че бърза да се освободи от присъствието й.

— Радвам се, че си поговорихме… — Дафни протегна ръка. Момчето до нея се поколеба. Пое малката й длан в своята яка, напукана от селския труд десница. Но в следващия миг побърза да пусне пръстите й.

Дафни се вкопчи в ръката му.

— Да шофираш внимателно! И… да се прибираш рано вечер! Градът е опасно място за живеене…

Младежът издърпа дланта си. Обърна гръб и се отправи с едри крачки към очуканото рено. Запали мотора и потегли.

Автомобилът се скри зад завоя. Дафни преглътна спазъма, който се надигна в гърлото й.

Случеше ли се нещо, баща му никога нямаше да й прости…

84

Градините приличаха на кът от рая. Наоколо ухаеше на трева. Слънцето се бе сгушило зад билото на планината и дремеше, унесено в блажена дрямка. Небето беше чисто, равно и бездиханно. Вятърът бе прогонил облаците и се беше притулил ниско зад хребета.

Дафни крачеше по прашния път и вдишваше с пълни гърди уханията на изсушени треви. Лятото си отиваше, но в прощалната му прегръдка с природата нямаше меланхолия, само обещание. За нови лета. За нов живот. За нови вълнения.

Младата жена спря и обходи с поглед върховете на планината. Когато беше малка, си представяше, че именно тук Бог е сътворил рая. Тя намести чантата върху рамото си и заизкачва отново височината.

Някога беше живяла на това място. Не бе разгневила никого. Не я бяха изгонили като грешница. Беше си тръгнала сама.

Дафни се вторачи в прашните върхове на обувките си. През всичките тези години дълбоко в себе си бе вярвала, че ще се върне. Без да знае точно кога. Нито защо. Без да гради планове. Без да робува на безпочвени фантазии.

Почувства, че се задъхва и захвърли чантата върху пръстта. Нещо я влечеше към тази земя. Спомените. Усещането за свобода. Представата за рая.

Къщата се мерна пред погледа й и Дафни присви очи. Постройката изглеждаше величествена, пищна, окъпана в лъчи. Като палат от приказка на Шехерезада. Истината е, че и там, на брега на езерото Гарда, също живееше в палат. Не й липсваше нищо. Нищо, освен частица от рая.

Дафни почувства как сърцето й заудря гърдите. Слънцето започна да жари кожата й. Жегата стана непоносима.

Тя бръкна в чантата и измъкна бутилка минерална вода.

Момчето, което срещна на площада, беше право. Трябваше да извести, че пристига. Не го направи. До последния миг не беше убедена, че ще тръгне. Не искаше да всява смут в живота на тези хора. Нито да ги засипва с празни надежди.

Завъртя капачката и стисна отново дръжката на чантата. Къщата й се стори отчайващо далече. Пътят, който водеше към фермата, изглеждаше мъртъв. Дафни не чуваше никакъв звук. Не долавяше никакъв полъх. Не забелязваше никакъв признак на живот.

Ненадейно усети, че умората я връхлита с неподозирана сила. За първи път през този безкраен ден се запита дали постъпи правилно като тръгна насам.

Тя дръпна края на шапката върху лицето си и пое отново по пътеката.

Стисна зъби и почувства как дръжката на чантата се впи в рамото й. Беше късно да се върне назад. Изведнъж Дафни чу лая на кучето и се закова на място. Пазачът известяваше за пристигането на неканен гост. Тя облиза нервно устни.

През цялото време, докато пътуваше насам, се опитваше да си внуши, че единствената причина, поради която се намира тук, е онази глупава история с ченгето Делийски. Дафни тръсна глава. Решимостта възвърна силите й. Тя застана пред високата дървена порта и огледа таблото със звънците. Посегна към бутона, под който беше изписано името, но веднага отдръпна ръката си. Бутна вратата с върховете на пръстите си и първото нещо, което съзря, беше недружелюбната физиономия на песа.

Животното видя как посетителката прекрачи прага. Но вместо да се нахвърли срещу нея, отстъпи примирено назад. Дафни се поколеба. Изчака няколко секунди, след това пристъпи уверено върху покритата с огромни каменни плочи пътека.

Някъде се открехна врата. Изведнъж всичко наоколо замря. На прага на къщата изникна стройна мургава млада жена с падаща до кръста катраненочерна коса. Непознатата беше облечена в късо бюстие и панталонки, изрязани над коленете.

Дафни отстъпи назад. Завлачи чантата обратно по плочите. Потърси обяснение в безцветните очи на кучето, но откри там само любопитство.

Песът следеше напрегнато всяко движение на новодошлата. Ушите му бяха щръкнали. Синджирът се въргаляше в пръстта.

Смехът на жената с дългата коса разбуди тишината. Дафни понечи да прекрачи прага на портата заднешком, но се препъна, залитна и се вкопчи в рамката на портата.

Непознатата извърна глава и в този миг погледите им се срещнаха. Жената с късите панталонки изгледа изпитателно гостенката. Издърпа косата върху рамото си и се отправи към навеса.

Едва сега Дафни забеляза лъскавия мотоциклет, сгушен в сянката на плевника. Чаровната посетителка избута тежката машина към оградата зад къщата. Отвори вратата, която отвеждаше към градините. Възседна мотора и се спусна по склона.

Дафни притвори зад гърба си тежката дървена порта. Отмести поглед към кучето и след като не откри в малките му кръгли очи зъл пламък, закрачи по-спокойно върху нагорещените плочи.

Домакинът се готвеше да затвори вратата, когато съзря гостенката. Дафни видя как зениците му се разшириха от изненада. Чертите му се изопнаха. Върху лицето му се изписа объркване.

Гаврил постоя няколко секунди, загледан в поруменялото от слънцето лице на жената срещу него. След това изрече първото нещо, което му дойде наум:

— Какво правиш тук, Дафни?

Гостенката се усмихна. Бяха изминали толкова години, а продължаваше да притежава власт над този човек. Да извиква в погледа му онзи внезапно разгарящ се плам на възторг и първично любопитство.

— Дойдох да се погрижа за детето си. — Въпреки че изрече думите тихо, в гласа й прозвуча непоколебимост.

Гаврил постоя няколко мига неподвижно, след това се отмести от прага. Дафни пристъпи и усети, че я облъхна хлад.

— Хубаво е тук — усмихна се тя, оглеждайки вътрешността на къщата.

Домакинът затвори вратата и се загледа в стройната фигура на посетителката.

— Знам, че трябваше да се обадя, но до последния момент не бях сигурна, че ще тръгна… — Тя сведе поглед. Шапката скри лицето й.

— Някога взимаше по-смело решения… Тръгваше, без да се колебаеш…

— С годините човек започва да обмисля всяка крачка… — Дафни свали внимателно шапката и я остави в края на дивана.

— Къде е Роко? — попита безизразно тя. Гаврил не отговори.

— Ако беше споделила намерението си да дойдеш дотук, щях да се опитам да те убедя, че моментът на пристигането ти е страшно неподходящ… — В думите му прозря недружелюбност. Дафни вирна брадичка.

— Когато детето ти е в опасност, не чакаш подходящ момент, за да се притечеш на помощ…

Гаврил поклати глава. Доближи и застана на педя от лицето й.

— Закъсня, Дафни. Трябвало е да се погрижиш за детето си по-рано…

Дафни вдигна очи и издържа погледа му.

— Изпратих го при теб, за да му покажеш как изглежда раят. А не да го набуташ зад решетките.

— Роко не е стоял нито миг зад решетките. През цялото време беше тук, в тази къща, под този покрив. Това обаче не означава, че не трябва да е отговаря за постъпките си…

Дафни почувства, че я обзема гняв.

— Явно с възрастта започвам да взимам неправилни решения. Не трябваше да убеждавам Роко да идва тук. Нито да изминавам цялото това безумно разстояние, за да слушам упреците ти.

Гаврил сведе глава.

— Не те упреквам за нищо…

Той пристъпи напред и обхвана с тежките си длани раменете й.

— Радвам се, че момчето дойде. — Домакинът побърза да отдръпне ръцете си. — Никой не знае за случилото се. Въпросът е, че самият той трябва да осъзнае грешката си. И да намери начин да изкупи вината си.

Гаврил повдигна с пръст брадичката й и се вгледа в изпъстрените й със златисти точици очи.

— В момента Роко се намира в чистилището. Дай му време да прогони демоните, които го връхлитат.

Дафни обърна гръб. Роко не живееше в свят на демони. Беше ги срещнал за първи път тук. В компанията на добрия, щедрия, отзивчивия, всепрощаващия Гаврил Герев.

— Мисля, че е по-добре момчето да не те заварва тук.

Думите я накараха да трепне. Беше дошла да върне Роко вкъщи. Не можеше да го остави сам в тази чужда страна. Сред непознати хора. Сред хаоса на непонятни нрави и груби привички.

— Обясних ти по телефона, че това, което извърши Роко, го превръща в заложник на закона. Направих невъзможното, за да прикрия следите му. Преди няколко дни пристигна факсът за освобождаването му.

— В такъв случай нищо повече не го задържа тук…

Гаврил въздъхна.

— Момчето изживява своя собствен катарзис. Отведеш ли го сега, може би никога няма да има шанса да проумее грешката си. И да се опита да я поправи.

Дафни преглътна.

— Ще отида в къщата. Там ще размисля на спокойствие.

Гаврил кимна.

— Ще те откарам до там. — Той отвори вратата. Гостенката пристъпи колебливо.

— Срещнах Дарко — изрече ненадейно тя. Гаврил извърна рязко глава. По лицето му пробяга тревога.

— Тръгваше за града… — обясни с равен глас Дафни.

Домакинът заключи вратата и се отправи към гаража. Дафни закрачи след него.

— Каза, че учи в столицата…

Гаврил спря и остана няколко секунди загледан в плочите върху пътеката.

— Не е трябвало изобщо да го заговаряш…

— Сам дойде при мен… Предложи да ми помогне за багажа.

Едва сега Герев съзря огромната пътна чанта в края на алеята. Отключи гаража и хвърли сака в багажника на субаруто. Отвори предната врата и зачака гостенката да се настани върху седалката.

Дафни доближи и се вгледа в очите му.

— Мога да си представя колко ти липсва… Но и ти трябва да осъзнаеш, че е време Дарко също да поеме своя път…

— Никога не съм го спирал. Влезе от първите в медицинския факултет. Сам се отказа, защото предпочете да остане тук…

Дафни поклати глава.

— Предпочете да остане с теб. Вероятно си е представял, че без помощта му няма да се справиш. Че ти е необходим, за да събираш гроздето, да се грижиш за добитъка, да сложиш в ред битието си.

Герев пусна вратата.

— Изкарахме двадесет прекрасни години заедно.

— Убедена съм в това… — Дафни издърпа вратата и постави крак върху стъпалото. Гаврил заобиколи и се настани до нея. Няколко секунди и двамата останаха безмълвни.

— Дарко е прекрасен младеж. Честен, отговорен и искрен. — Гаврил изричаше думите, без да отмества поглед от предното стъкло. Събеседницата му извърна рязко глава.

— Искаш да кажеш, съвсем различен от Роко…

Гаврил впи пръсти във волана.

— Не си мисля такова нещо…

— Разбирам намека ти. Постигнал си със сина си това, което не успях да направя със собственото си дете…

— Дарко също е твое дете. Странно, защо винаги забравяш тази подробност. — Гаврил удари с юмрук върху волана. Дафни трепна и видя как лицето му се сгърчи. Той завъртя ключа и субаруто подскочи. Дафни се вкопчи в дръжката над главата си.

Автомобилът се затресе и спря пред огромната дървена порта. Герев изчака нетърпеливо преградата да се плъзне по релсата. Джипът се спусна по склона.

Гаврил се вкопчи в кормилото и загледа неподвижно напред. Погледът на спътницата му остана зареян по върховете на отсрещните планини.

85

Гъдева беше от първите, които дочу за пристигането на непознатата. Леля Роска, магазинерката, й разказа с най-големи подробности как точно изглежда чужденката, която слезе от автобуса. Единственият въпрос, който вълнуваше психоложката, беше накъде бе отпрашила новодошлата. Дали някой я беше поканил. И дали бе споделила с някого какво точно я води насам.

Гълъбина притежаваше нюх на митничарско куче, затова реши да не се оставя да я подвеждат приказките на околните. Трябваше да се убеди със собствените си очи дали вътрешният й глас не я лъже. Нахлузи галоши, забради главата си с копринена кърпа и пое по паважа край училището.

Слънцето още препичаше, когато Гълъбина изкачи височината и спря до каменната чешма, за да утоли жаждата си. Колкото и да се напрягаше, не можеше да види нищо оттук. Мястото, накъдето се беше запътила, беше далече. Очакваше я немалко път.

В миг Гъдева дочу бръмченето на мотор. Огледа се неспокойно. Не искаше недискретни погледи да я мяркат по улиците на горната махала.

Тя кривна от пътеката и се прислони зад порутената каменна ограда на Райко Казака. След секунда само на крачка от нея профуча опръсканият с кал джип на Гаврил.

Гъдева се измъкна от прикритието си. В крайна сметка шестото чувство никога не й изневеряваше. Тя забърза по склона. Когато стигна до сенчестата поляна, оградена от редица млади жилави борове, почувства, че дрехите я стягат. Мястото открай време й навяваше потискащи спомени.

Гълъбина навлезе в гората. Не можеше да си прости, че не се сети от самото начало за старата къща на Гювралджиите. Запустелият имот представляваше идеалното убежище за иманяри. За участници в тъмни игри. За хора, които се движат на ръба на закона. Огромната двукатова къща беше отдалечена от любопитни погледи. Необитаема от години. Скътана дълбоко в дебрите на планината.

Гълъбина се задъха, спря, изпъна гръб и прокара ръка по челото си. Ако подозренията й се окажеха истина, нахалницата Найла най-после щеше да си получи заслуженото.

Гълъбина се измъкна от сянката на боровете и се опита да долови признак на живот зад високата каменна ограда. Да дочуе говор. Да зърне знак за човешко присъствие. В първия миг не забеляза нищо необичайно. Вратата беше залостена, дървените капаци закриваха стъклата на прозорците. Тя заобиколи и се вторачи в напуканата от дъждовете южна фасада. Тогава ги забеляза. Двете широко разтворени крила на терасата.

Психоложката се сниши в клоните на храстите. Не биваше да допуска да открият присъствието й. Нито да прави прибързани заключения. Не беше изключено Гаврил и колумбийката да са довлекли тук онзи нещастник с бинтовете. Така или иначе беше немислимо да го държат в квартирата на Найла. Под самия нос на Делийски.

Гълъбина улови неясно движение и задържа дъха в гърдите си. Дочу странен шум. Някой влачеше нещо тежко. Труп, сандък с жълтици, претъпкан куфар. Само след секунда на балкона се появи стройна млада жена с дълга до глезените феерична рокля и падаща до раменете буйна светла коса.

Непознатата от автобуса в три. Гъдева усети неприятен бодеж в гърдите. Едва сега осъзна колко нищожен противник е Найла. Истинският съперник се криеше в гората и както винаги, действаше подмолно. Неусетно, незабележимо, безшумно.

Гълъбина почувства как някакъв досаден спазъм стисна гърлото й. Опита се да преглътне, но не можа. Усети, че се задушава. Всичко пред очите й се въртеше. Всеки миг щеше да се свлече върху мократа пръст.

Облегна гръб върху най-близкия дънер. Мразеше инстинктът винаги да й казва истината. Мразеше спокойното лице на тази жена, върху което времето бе пропуснало да остави и най-дребен отпечатък. Мразеше и собствената си неспособност да се пребори с желанието да спечели залога.

Гълъбина обгърна с ръце грапавата кора на дънера. Щеше да загуби поредната битка. Но краят на войната беше неизвестен. Тази жена все някога щеше да се махне оттук. Преди двадесет години си беше тръгнала сама. Не съществуваше причина да не го направи и този път. Беше дошла единствено да отведе нехранимайкото Роко. След това животът на всички щеше да продължи постарому.

Гълъбина пусна дънера и огледа разранените си длани. Пристигането на Дафни беше само камък, захвърлен в спокойните води на ежедневието им. Скоро вълнението щеше да замре. Повърхността да възвърне обичайния си огледален блясък.

Тя огледа омазаните с кал галоши. Цял живот газеше в калта с надеждата Гаврил да я забележи. Да спечели един негов поглед. Един мизерен жест на внимание. Но Герев винаги се целеше в непостижимото. Беше пропилял най-хубавите години от живота си, робувайки на един блян. Този път отново щеше да остане разочарован. Неговата принцеса нямаше да издържи и ден в калта. Щеше да се върне при принца, някъде там, в замъка по бреговете на езерото Гарда.

Гълъбина подсмръкна и закрачи между боровете. Извърна глава. Дървените капаци на балкона стояха широко разтворени, но Дафни беше изчезнала. Беше пристигнала единствено, за да разклати душевния му мир. Да напомни, че съществува. Да му покаже за пореден път, че принадлежат към два различни свята.

Психоложката стигна до сенчестата поляна. Този път мястото й се стори още по-неприветливо. Дафни притежаваше тази способност. Да прави нещата да изглеждат грозни и отблъскващи.

Погледна през рамо. Клоните на дърветата й пречеха да види къщата. Пречеха й да види ясно бъдещето.

Гълъбина затътри крака върху меката пръст. Най-късно до утре в три тази жена щеше да е напуснала селото. Щеше да е изоставила къщата. Да се е изнесла от живота им.

Гъдева се опита да поеме въздух с пълни гърди, но буцата задръсти отново гърлото й. Мразеше пророчествата, които я отвеждаха към неочаквани разкрития. Но повече от всичко мразеше онзи приглушен вътрешен глас, който й нашепваше, че този път очакванията й няма така лесно да се сбъднат…

86

Беше изгубила представа за времето. Поклащаше се равномерно в поскърцващия люлеещ се стол, когато дочу задъхания рев на субаруто. Трепна, но не се изправи. Остана загледана в неподвижните върхове на боровете, които се издигаха пред погледа й като мрачен декор от отдавна завършила драма.

Зад къщата се простираше гората. Гъста, тъмна и непроходима. Дафни притвори очи. Заслуша се в тишината, но не улови нито шум от приближаващи стъпки, нито откъслечни думи.

— Защо стоиш сама в тъмното? — Гласът долетя зад гърба й, но тя не извърна глава. Свали босите крака от ръба на стола и огледа сянката, която изникна на прага на просторния сумрачен салон.

Посетителят пристъпи колебливо и се огледа. Остави върху високата дъбова маса пакета, който стискаше в ръката си, но не посегна към ключа на лампата.

— Опитвам се да разбера откъде извира магията на това място. — Столът поскръцна отново и Дафни закова поглед в последните за деня отблясъци върху бездънното тъмнеещо небе.

— Магията е в миговете, които човек изживява тук. — Гаврил издърпа вратата на стария, оплетен в паяжини бюфет и измъкна оттам огромна фруктиера. — Приготвих ти нещо за ядене — изрече с внезапна бодрост в гласа той.

— Не беше необходимо. Не съм гладна. — Дафни постави стъпалата си върху ръба на стола.

— Въздухът тук разбужда апетита. Донесох ти баница с пиле, домашно сирене, бутилка розе от тазгодишната реколта и току-що откъснати плодове от градината.

Дафни изгледа равнодушно пакета върху масата.

— Не съм гладна — повтори вяло тя.

— Знам, че обожаваш прясното вино… — Гаврил измъкна от шкафа две високи кристални чаши.

— Обожавам всичко на това място, Жил… — Столът се залюля отново. Равномерното поскърцване разбуди тишината.

Гаврил остави чашите върху масата и прекрачи прага на балкона. Опря длани върху ръждясалия парапет и се загледа в заспалата гора.

— Доведох кучето. Ще остане при теб. Опасно е да стоиш сама. Мястото е отдалечено. Из планината бродят всякакви типове.

Дафни въздъхна.

— Не е необходимо да се безпокоиш за мен… — изрече равнодушно тя.

Герев кимна и се изправи.

— Ще приготвя вечерята.

Дафни вдигна ръка.

— Не сега. По-късно…

Той домъкна от стаята висок разкривен стол, настани се до нея и промуши крака между железните пръчки на парапета. Няколко минути и двамата останаха мълчаливи.

— Роко се върна. Бях го изпратил да наобиколи новите колиби…

Лицето на Дафни остана безизразно.

— Благодарение на теб овчарите и дърварите имат къде да се подслонят. — Гаврил говореше, без да я поглежда. — Новите постройки са като миниатюри от приказките. С нищо не напомнят порутените колиби, които изгоряха в пламъците…

Дафни се размърда върху стола.

— Всички в семейството вярваха, че над жълтиците тегне проклятие. Затова и никой не се осмели да посегне към гърнето дори когато отчаяно имахме нужда от златото.

— Парите отидоха за благородно дело.

Дафни облиза устни.

— Не е необходимо селяните да узнаят, че съм измъкнала гърнето. Семейството пази тайната близо две столетия. Онази моя прапрабаба със сигурност не би желала любовта на бея, който й е подарил богатството, да се превърне от красива легенда в пошла делнична история.

Гаврил се загледа в спокойните черти на събеседницата си.

— Със сигурност си наследила от онази твоя прапрабаба способността да разпалваш изпепеляващи страсти…

Дафни въздъхна.

— Единственото изпепеляващо чувство в живота ми е усещането за безмерна празнота…

Гаврил поклати глава.

— Не си причинявай закъснели терзания, Дафни. Няма никакъв смисъл от подобно усилие…

Дафни тръсна глава.

— Когато прецениш, че Роко е изкупил вината си, ще те помоля да ми го върнеш. И без това ми остана единствено той…

Гаврил придърпа стола към нея и се вторачи в лицето й.

— Това, което извърши Роко, не се изкупва с няколко благородни жеста. Идеята да изтъргуваш провинението му, не беше от най-блестящите…

Дафни въздъхна.

— Уморена съм от уроците ти по морал, Жил. От години се примирявам с всяко твое решение…

В погледа на Гаврил проблесна искрица ярост.

— Просто защото никога не оставяш никакви възможности за избор. Нито на себе си, нито на околните.

Тя прехапа усти. Не беше дошла тук, за да разчиства стари сметки. Нито да изравя томахавките от миналото. И да ги размахва настървено. Беше дошла да сключи мир. Със себе си. С Гаврил. С призраците, които я преследваха неуморно.

— Онзи човек… ще се оправи ли? — попита вяло тя.

— Надявам се. Найла се грижи за него. — Веднага съжали, че спомена името на докторката. Дафни никога не говореше за Лоренцо. Не споделяше подробности от живота в двореца на езерото. Не даваше индикации дали е щастлива или отегчена в онази златна клетка. Единственият, който не криеше възторга си към всичко, което беше постигнал недостижимия Лоренцо Рочели, беше фукльото Роко.

— Момичето е прекалено младо за теб… И прекалено опитно, за да споделя компанията на Роко.

Гаврил примига неразбиращо.

— Момичето няма нищо общо с мен. Колкото до Роко…, мисля, че е достатъчно голям, за да прецени сам от какво има нужда. Освен това… — Гаврил млъкна, сведе глава и зарови с върха на обувката в разронената мозайка на балкона. — Освен това, твоят скъп Роко изобщо не е светец…

Бледите устни на Дафни се извиха в усмивка.

— Ако ставаше въпрос за Дарко, щеше да се бориш със зъби и нокти, за да го държиш далече от изкушение като онази Найла.

Гаврил заби лакти в коленете си.

— Отново грешиш. Никога не съм ограничавал Божидар в избора му…

Лицето на Дафни се сви в отегчена гримаса.

— Никой не те обвинява за нищо, Жил. Не е необходимо да се горещиш…

Гаврил кимна и се изправи. Дафни чу стъпките му да потъват във вътрешността на къщата.

Беше дошла тук да намери покой. Не да се изправя срещу обстрел от обвинения. Нито да плете защитна мрежа от набързо скалъпени оправдания.

Тя напрегна слух. Не долови никакъв звук. Вероятно Гаврил си беше тръгнал. Беше извършил доброто дело за деня. Беше се погрижил гостенката да не примре от глад. Да не се разкапе от скука. Да не си въобрази, че прошката е привилегия, която можеш да извоюваш само с няколко безкористни жеста.

Дафни залюля отново стола. Щеше да прекара нощта в компанията на бутилка младо вино и един вироглав пес. На сутринта щеше да събере парчетата от разпиляното си битие, да набута Роко в автобуса и да го отведе там, където му беше мястото. При могъщия Лоренцо Рочели в разкошния му палат на брега на фантастичното Лаго ди Гарда.

87

От няколко дни се въртеше из къщата и вече не го свърташе на едно място. Лекарите не го пускаха да припари в службата, но най-късно до утре щеше да е пратил забраните им по дяволите.

Делийски придърпа бутилката с вино, която Гаврил му остави предната вечер. Вдигна високата стъклена чаша и я напълни почти до ръба.

През последните дни двама души го навестяваха неизменно. Юдата Гаврил и усойницата Гълъбина. След като го изписаха от болницата, намина и Найла. Но Герасим остана с впечатлението, че посещението й е продиктувано по-скоро от нездрав интерес, отколкото от лекарска загриженост.

Лейтенантът отпи от виното и премлясна. Ако всичко, което му беше разказал Гаврил, беше истина, се налагаше да се замисли не на шега над професионалните си изяви. Делийски доля виното и се загледа в чашата. Не можеше да проумее как толкова дълго и упорито бе гледал в грешна посока. Как иманярите се бяха промъквали под носа му, а той не бе надушил нищо. Колибите бяха изникнали като гъби, но никой не се бе запитал кой и с какви средства ги бе построил.

Герасим надигна отново чашата. Беше ясно като бял ден, че Гаврил криеше най-любопитната част от историята. Но затова съществуваше Гълъбина. Психоложката беше неумолима в желанието си да налива щедро масло в огъня. Гъдева потриваше ръце и чакаше сместа от клюки и интриги всеки миг да се взриви.

Делийски потропа с пръсти върху масата. Гълъбина беше готова на всичко, за да докаже, че Гаврил е драснал онази фатална клечка кибрит, която изпрати кмета в гроба. Защо иначе Герев ще се прави на самарянин? И защо ще заговорничи с Найла под път и над път?

Лейтенантът огледа празното шише. Най-късно до шест Гаврил щеше да е оставил нова бутилка. Приятелят му се опитваше да го държи в състояние на постоянно полупиянство, за да избяга от въпросите, с които го преследваше началникът. Гълъбина обаче беше убедена, че Герев щял да разреди посещенията при стария си приятел. Според нея, в момента Гаврил бил зает с нещо много по-интригуващо.

Устата на Делийски се изкриви в усмивка. Как ли щеше да подскочи милата гълъбица, когато узнае, че зад възстановяването на щетите от пожара стои съперницата? Онази, с която Гъдева мереше сили от години. Отдалече. Без да я вижда. И без да се изправя лице в лице с нея.

Делийски въздъхна. Гаврил не беше напълно искрен, но Герасим беше готов да му прости. Герев не бе отворил приказка за онзи жив труп, който бяха разнасяли с Найла в тъмната нощ. Не бе обелил нито дума за пристигането на Дафни. И най-тревожното. Не бе сметнал за необходимо да сподели защо си тръгна Дарко. Въпреки че Герасим знаеше. Причината беше онова разглезено нагло копеле Роко Рочели.

Делийски вдигна крака върху тесния диван. Роко беше изиграл своята мръсна роля в разпадането на семейството. През всичките тези години Гаврил и Дарко бяха като пръстите на юмрук. Здрави, сплотени и неразделни. Дарко остана при баща си, когато спечели стипендия и можеше да избере някои от най-престижните университети в Европа. Младият Герев беше един от стълбовете на дома. Колоната, която не разрешаваше на Гаврил да се срине. След бягството на момчето се налагаше Герев да крепи сам разклатеното си битие.

Делийски поклати глава. За няколко дни негодникът Рочели беше постигнал това, което най-свирепите бури и фортуни не бяха успели да сторят за десетилетия. Да разделят бащата от сина.

Лейтенантът изсумтя. Гаврил сам беше набутал вълка в кошарата. Беше жертвал собственото си дете, за да спаси чуждото. Гълъбина беше права. Герев никога нямаше да се излекува от треската, наречена Дафни.

Телефонът издрънча, но Герасим не посегна към слушалката. Който и да го търсеше, беше в отпуска. Лекарите препоръчваха активна почивка. Но човек трудно можеше да се отдаде на безделие, когато наоколо ставаха толкова необясними неща. Роко беше свободен, но Гаврил го държеше насила под покрива си и не го пускаше да си тръгне. Дафни се беше върнала на мястото на престъплението след двадесет безумно дълги години. Като убиец, който се навърта около жертвата. Найла се беше скрила в черупката си и ближеше рани. Гълъбина не беше готова да сложи оръжието. Беше сигурна, че победата на онази жена е пирова. Че съвсем скоро самата тя ще се окичи с венеца на триумфа.

Делийски се засмя. Въпреки всичките си недостатъци, Гълъбина притежаваше и някои чисто човешки черти. Беше наивница. Доставяше й удоволствие да си замазва очите. Найла от своя страна неведнъж бе доказвала, че предаността й към Герев няма граници. Колкото и да се чувстваше наранена и отблъсната, щеше да продължи да изпълнява съвестно ролята на най-верния му съюзник.

Съществуваха и други герои, които още се спотайваха зад кулисите. Копача, Кречеталото, мумията. Роко беше изскочил на сцената, но не знаеше репликите. Дафни надничаше зад завесите, но госпожа психоложката беше убедена, че в тази игра новодошлата е аматьор. И няма да предизвика овации с превъплъщението си на грешницата, която се разкайва.

Герасим сбръчка вежди. За съжаление, съществуваше и друго. Едно тъмно петно, което стоеше пред очите на всички, но никой не го забелязваше. Гаврил бе проявил добрината да му го посочи с пръст. Въпреки че Делийски нямаше никакво желание да се рови в тинята. И да вади оттам вмирисали се грехове. Следствието си беше казало думата. Страстите в селото се бяха уталожили. Историята беше изпратена в архивите. И все пак подозрението съществуваше. И нямаше да го остави на мира. Щеше да човърка съзнанието му. Да го тормози. Да не му дава покой.

Лейтенантът кръстоса крака. През цялото време Гаврил се опитваше да го убеди, че не съществува престъпление. Че всичко е игра на случайността. Напоследък обаче правеше намеци. Гледаше в земята, почесваше се по тила, говореше със заобиколки. Герасим не можеше да разбере какво цели с разкритието верният му приятел. И защо хвърля бомбата точно сега, когато и най-злословните усти вече са запушени.

Лейтенантът притвори очи. Гълъбина щеше да потрие доволно ръце, ако узнае. Щеше да пръсне слуха из селото като проказа. Затова трябваше да държи тайната далече от нея. Поне докато реши какво да прави с признанията на скъпия си приятел.

Герасим се вгледа в стрелките на часовника. Ако пророчествата на Гъдева се окажеха верни, най-късно до утре Дафни щеше да си е тръгнала оттук. Щеше да е отвела със себе си и красавеца Роко. Щеше да е оставила зад гърба си едно празно гърне, което доскоро е било наблъскано със стари жълтици. Едно разбито сърце. И едно грозно подозрение. Че не е могла да купи щастието си, но за сметка на това е изтъргувала на добра цена невинността на отрочето си.

88

Почувства студенина върху рамото и потрепери. По-скоро усети, отколкото забеляза присъствието му. Беше убедена, че си е тръгнал. Че я е оставил да размахва ръце и да се дави бавно и мъчително в собствената си безпомощност.

Дафни пое чашата с ледено прозрачно вино, която й подаде Гаврил.

— Обиколих двора. В оградата на градината са зейнали няколко дупки. Утре ще ги запуша.

— Не е необходимо. Утре си тръгвам…

Гаврил се вторачи в разпиляната й коса.

— Не можеш да отведеш Роко така ненадейно…

— Мога, Жил. По-добре от мен знаеш, че нищо не го задържа на това място.

Гаврил облегна длани върху парапета. След това се извърна рязко.

— Защо веднъж поне не вземеш правилното решение, Дафни? Защо един-единствен път не помислиш първо за другите, а после за себе си? — Той доближи и се приведе към лицето й. Брадичката му почти докосна челото й.

Дафни усети учестеното му дишане. Не сведе очи. Издържа предизвикателно погледа му.

— Трябва да го отведа, преди да е изпитал голямата скука. Усещането е пагубно. И завладява всеки, който се задържи по-дълго тук…

— Голямата скука владее единствено теб. Убеден съм, че и там, в палата, който ти построи твоят чужденец, също се скапваш от скука.

Устните на Дафни се извиха в снизходителна усмивка.

— Никога няма да узнаеш как се чувствам там. Както не знаеш и какво изпитвам в момента…

— Знам, Дафни. Една бездънна смазваща неудовлетвореност.

Тя облиза устни.

— По-скоро празнота… Не искам с Роко да се случи същото. Най-съкровеното ми желание е някога да се върне отново тук…

Гаврил се облегна върху парапета.

— Моментът не е подходящ за набързо организираното ти бягство. Роко има нужда от сигурност. Момчето е объркано. Липсва му красива цел. Иска да излее някъде с години наслагваната ярост.

Дафни махна с ръка.

— Баща му се е погрижил за всичко. Предначертал е всяка негова стъпка. Осигурил е предварително осъществяването на всяка амбиция. Задоволил е в аванс всеки младежки каприз.

Гаврил се усмихна тъжно.

— Разбрах това в мига, в който го видях. Роко се движи като слепец. Трябва да го оставиш да прогледне. Да започне да различава опасностите. Да пристъпва, без някой да го води.

— Роко не е Дарко, Жил. Не е свободен в избора си. Баща му го пусна да се движи в коловоз. По разписание. Без излишни спирки, без ненужни закъснения и непредвидени отклонения.

— Затова и при първото изпитание излезе извън релсите. Роко извърши нещо ужасно, Дафни. И ако действително искаш да му помогнеш, не трябва нито ти, нито баща му да си затваряте очите.

Дафни се размърда върху стола.

— Знаеш ли какво си мисля? Мисля си, че Дарко ти липсва болезнено. Пуснал си го да лети със собствени крила, но дълбоко в себе си не можеш да се примириш със свободата, която си му дарил. Би дал всичко, за да го върнеш при себе си.

Гаврил сведе поглед.

— Случи се нещо, което не ти казах по телефона — изрече глухо той.

Дафни вдигна озадачено уморените си очи.

— Дарко си тръгна, без да се сбогува…

Дафни пусна босите си крака върху ледената мозайка.

— Направих всичко, което е по силите ми, момчетата да станат приятели… — Гаврил извърна глава и зарея поглед сред клоните на тъмнеещата гора. — Още не мога да разбера защо се отнесоха с такава… нетърпимост един към друг.

Дафни се изправи и прокара ръка по парапета.

— Дарко напусна къщата, защото ти приюти Роко, така ли?

Гаврил се опита да избегне погледа й.

— Случи се нещо… непредвидено. Нещо, което не съм в състояние да проумея дали бих могъл да избегна…

Дафни преглътна с усилие. Гаврил забеляза с крайчеца на окото си как гърдите й се повдигат учестено.

— Роко откри в албумите една стара снимка…

— Каква снимка? — попита задъхано тя.

— Онази, където сме двамата с теб и Дарко при първия ни излет в планината.

Дафни пое дълбока глътка въздух. Допреди Гаврил да се появи в къщата, вечерта изглеждаше толкова спокойна. Тиха. И безметежна.

Гаврил разтърка челото си.

— Роко реши, че детето на снимката е той. Обясних му, че греши.

— Затова ли си тръгна Дарко? — попита глухо Дафни.

— Нямам представа. Роко си беше втълпил, че Дарко е изоставено дете, което съм прибрал от съжаление. Че той е малчуганът от снимката. Вероятно е подхвърлил нещо подобно пред Божидар. Това е единственото обяснение, което роди главата ми.

Дафни закрачи с босите си крака върху неравната мозайка.

— Не трябваше да изпращам Роко тук. Не зная откъде ми хрумна тази безумна идея. Самият той не искаше и да чуе за това пътуване.

Тя прехапа устни. Протегна ръка и вкопчи пръсти в дрехата на Гаврил.

— Трябва незабавно да отидеш в града. Още тази вечер, чуваш ли? Да откриеш Дарко и да му обясниш, че всичко това са небивалици. Утре рано сутринта с Роко ще си тръгнем оттук. След няколко дни всички ще сме забравили, че изобщо сме стъпвали на това място.

— Успокой се! — Гаврил сложи ръце върху раменете й. — Дарко не е малко дете. Трябва сам да открие грешката си. Да се вслуша в гласа на сърцето си. И да се върне. За да му обясня.

— Не можем да чакаме да го озари… прозрение.

Дафни притисна с длани слепоочията си.

— Представи си, че извърши някоя глупост — почти изплака тя.

— През всичките тези години не е вършил нищо неразумно.

— Може да реши, че е настъпил моментът.

— Няма да реши такова нещо.

Дафни блъсна ръцете му.

— Говориш така, защото Дарко не е…

Гаврил сграбчи лакътя й, за да прекъсне ненужните обвинения. Лицето на Дафни се изкриви от болка. Тя поиска да отскубне ръката си, но не успя. Гаврил се надвеси над челото й.

— Преди двадесет и две години се заклех, че ще съм най-преданият баща на света. Направих и невъзможното, за да удържа на думата си.

Дафни стисна юмруци.

— Имахме уговорка, Жил…

— Точно така. Изпълних съвестно своя дял. Нищо не се е променило от нощта, когато те убедих да дадеш шанс на детето си да живее.

Дафни се надвеси над парапета.

— Промениха се много неща. Самият ти си се променил. Готов си да оставиш Дарко да се лута сам в лабиринта от опасности.

— Време е да започне да открива истините сам.

Дафни поклати глава.

— Някои истини трябва да останат заровени завинаги… Това е част от сделката, която сключихме. Не разбирам защо след толкова години трябва да променяме условията.

Гаврил присви очи.

— Не разбираш, така ли? Тогава ще ти обясня. Защото твоят Роко израсна с двама вманиачени родители. Докато през всичките тези години Дарко се е питал защо е единственото дете в селото, което расте с баща си. И къде по дяволите, се е запиляла майка му. Нито веднъж не потърси отговора от мен, вероятно за да не ме нарани. За не разтвори рани, които още кървят.

Дафни се усмихна пренебрежително.

— Не те е попитал, защото както ти сам призна, си направил всичко възможно да го убедиш, че животът е прекрасен и без някаква си там майка.

— Обвиняваш ли ме за това?

— Отне ми го, Жил. Това никога няма да ти го простя.

Гаврил прокара пръсти през косата си.

— Не мога да повярвам, че присъствам на тази сцена. Ти си тръгна, Дафни. Набий си го в главата! Събра си парцалите и се изнесе. Лекарите бяха категорични, че това е единственото място, където Дарко може да се оправи. Наясно си, че ако не беше останал тук, последствията за здравето му щяха да са фатални. Ти изостави детето си. И най-ужасното! В продължение на цели три години изобщо не се заинтересува дали Дарко е още сред живите.

Дафни размаха нервно ръка.

— Бях объркана. Бях набутана в капан. Не бях в състояние да понеса мисълта, че може да му се случи нещо…

— Случиха се много неща. Но теб те нямаше. Откакто те помня си объркана. Никога не си наясно какво точно искаш. Изпрати тук Роко и побърза да долетиш, за да го издърпаш под крилото си.

Дафни приближи и застана толкова близо, че лицата им се докоснаха.

— Разбирам какво искаш да направиш. Да ми отнемеш и Роко. Както направи с Дарко. За да ме накажеш за потънали в мухъл грехове.

Гаврил я изгледа недоумяващо.

— Нямам никакво желание да те съдя. Просто погледни веднъж истината в очите. Може да се почувстваш малко по-щастлива.

— Искаш да видя твоята истина. Защо ти не се опиташ да погледнеш моята? Лиши ме от детето ми. Не намери смелост да му кажеш: Майка ти не е умряла. Жива е. И страда за теб.

Гаврил пристъпи напред. Гърбът на Дафни опря в парапета.

— Това щеше ли да промени нещо? — Гърдите му блъснаха нейните. — Бъди искрена поне веднъж! Признай го! Не пред мен, пред себе си! Щеше ли да се върнеш? Щеше ли да станеш част от живота му? Или Дарко щеше да расте с усещането, че майка му е избрала да живее в друг свят. С чужди хора.

Гаврил отдръпна тялото си.

— Не си ли даваш сметка, че щеше да търси отчаяно вината в себе си?

— Все пак щеше да знае, че не е сирак.

Гаврил се извърна рязко.

— Какво си представяш? Че това откритие щеше да го топли?

— Поне нямаше да се чувства изоставен…

— И как щеше да му помогнеш да избяга от това усещане? С някой среднощен разговор по телефона? С някое друго сълзливо писмо? Или с някое подаръче за Коледа? — Гаврил се отдръпна. Дафни изпусна въздуха от гърдите си.

— Моля те, Дафни, нека сложим край на този разговор. Дарко израсна в дом. В семейство с морал. Изборът да живееш далече от него беше твой. Не виждам защо изобщо се връщаме назад.

— Защото днес, на площада, разбра коя съм, но не каза нищо. Не пожела дори да остане още няколко минути с мен.

— Поведението му трябва да те наведе на мисълта, че се е отърсил от детинските илюзии.

— Срещата на площада не беше илюзия. Дарко трябва да разбере, че някога ти използва неспособността ми да се приспособя към живота тук и сключи с мен отвратителна сделка. Не трябваше се съгласявам…

— Късно е за всичко това, Дафни. Прекрасно знаеш, че си беше тръгнала, преди изобщо да стъпим в това село. Пристигането ти тук беше последен отчаян опит да задушиш желанията си. Сега и двамата сме уморени. Не откривам смисъл да се ровим в миналото. Ако толкова държиш да изчистиш съвестта си, потърси нещо друго. Просто дръпни пипалата си от Дарко.

Гаврил се наведе, взе от пода чашата с недопито вино и я остави върху масата.

— Ако имаш нужда от нещо, знаеш къде да ме намериш.

Дафни почувства как гневът разтресе тялото й. Как демоните я връхлетяха отново. Тя стисна малките си юмруци и протегна изящната си шия.

— На твоята съвест ще тежи това, което направи. Милостта ти беше великодушие на палач. Даде ми три дни, за да взема най-мъчителното решение в живота си.

— Изборът беше изцяло твой.

Дафни усети, че ръцете й треперят. Че страните й се тресат в нервни тикове. Че колената й се огъват. Тя потърси опора в парапета.

— Изправи ме пред дилема, която не бях в състояние да реша. Да взема със себе си Дарко. Или да си тръгна сама и никога повече да не нахлувам в живота му. Беше наясно, че каквото и да избера, ще стигна до задънена улица. Пътят, по който ме тласна, беше мъртъв. Без изход.

— Дадох ти шанс да останеш с детето си. Щеше да е пагубно Дарко да живее с майка, която се разкъсва между два свята. Която идва и си отива. Която вечно гледа навън.

— Пагубно е това, което направи. Разбърка картите така, че вече никой не може да ги подреди.

— Моят живот е удивително подреден. Съжалявам, ако не си успяла да сложиш ред в своя. Ще е тъжно наистина. Толкова потъпкани съдби заради една празна илюзия…

Гаврил се отправи към вратата. Дафни изпита неудържимо желание да се нахвърли върху него и да издере очите му. Да изтръгне гръкляна му. Да остави върху лицето му белезите на необузданата си ярост.

— В крайна сметка заслужаваш напълно участта си. Дарко излетя от златния кафез, в който го беше заключил. И ти остана насаме с уроците си. С непреклонността си. С изветрелия си морал.

Гаврил прекрачи прага. Извърна се и изрече спокойно:

— Ще се върне, Дафни. Както виждаш, всички се завръщат. Дори и ти…

Дафни почувства, че гневът я задушава.

— Не зная само дали ще ти прости, когато узнае, че през всичките тези години си го лъгал. Че си го държал далече от най-близките му хора. Колкото и да се опитваш да заровиш истината, тя все някога ще изскочи на повърхността. Все някога Дарко ще узнае, че не е твой син.

Лицето на Гаврил стана сурово.

— Няма да посмееш да причиниш това на собственото си дете.

Той блъсна вратата. Етажът се разтресе. Дафни чу стъпките му да се отдалечават по каменното стълбище.

Опита да си поеме дъх. Неприятен спазъм задуши гърлото й. Сълзите заляха страните й.

Дафни се хвърли върху твърдия диван. Риданията разтресоха крехките й рамене.

89

Поп Недялко следеше напрегнато отмерените движения на докторката, когато ненадейно пациентът се размърда. Найла размота внимателно бинта около главата му и го пусна върху леглото. Четири чифта любопитни очи се вторачиха в лицето, което се появи под превръзката.

В продължение на минута никой от присъстващите не издаде звук. Свещеникът пръв наруши мълчанието:

— Не е толкова зле.

Найла кимна и прокара пръст по незарасналите шевове върху лицето. Въпреки необичайните обстоятелства, при които беше извършена операцията, в болницата си бяха свършили добре работата. Гаврил бе броил на хирурга подобаваща сума, така че всичко мина мирно и тихо, без нито едно сведение около случая да бъде отразено в документацията.

— Като се има предвид, че го шиха набързо, е истински красавец — отсече Герев, оглеждайки новото лице на човека пред себе си.

— Дори устата му не е толкова страховита, колкото изглеждаше преди — отбеляза свещеникът, взирайки се в резултата от лекарските усилия. — Можело е само да дръпнат още малко носа… Да не стърчи като топчест израстък в средата на физиономията…

— Стига сме му търсили кусури, отче. Чарът на този левент е именно в носа. Освен това, няма да се явява на конкурс за красота. — Гаврил заобиколи леглото и почука по гипса, с който бе обездвижен левият крак.

— Със стъпалото ще имаме проблеми — обясни загрижено Найла, сбръчквайки изписаните си вежди. — Не е ясно дали изобщо ще може да се движи нормално.

— Че той и преди не се движеше нормално — побърза да отбележи поп Недялко.

— Сега може да е по-лошо. — Найла посегна към масичката и издърпа от комплекта с инструменти малко чукче. Замахна и стовари желязото върху коляното. Човекът върху леглото подскочи, но не издаде звук.

— Кракът реагира. Ще узнаем за състоянието на стъпалото, след като свалим гипса.

— В такъв случай предлагам да не се тревожим напразно. — Герев бръкна в джоба на панталона.

— Ти ще откараш този симпатяга до колибите — той подаде ключа от субаруто на стърчащия в дъното на кабинета Роко. — Оставил съм всичко необходимо върху масата. Храна, напитки, лекарства. Ще се погрижиш да си изпие хаповете и да не буйства.

Герев изгледа изпитателно момчето.

Роко пое с неохота ключа.

— Сам ли ще влача тоя ненормалник до колата? — попита сърдито младежът.

— Без ничия помощ го докара на тоя хал. Сега ще си сърбаш попарата.

Роко се намръщи. Лудият се мотаеше в краката му от първия миг, в който стъпи в селото. Нямаше лесно да се отърве от това уродливо лице. Добре поне, че негодникът беше престанал да се хили злорадо. Да се зъби и да бълва порой от идиотски закани.

Той пристъпи към леглото. Гаврил преметна ръката на пострадалия върху рамото си. След това групата заслиза бавно по стълбището.

Герев закопча предпазния колан върху корема на Цанко Кибика и се надвеси над отворения прозорец на водача.

— Не бързай да се прибираш! И без това нямаш друга работа. Остани с него, докато се смрачи. На тръгване заключи. Да не го нападне някой звяр.

„Зверовете рядко нападат други зверове“ — изкуши се да отбележи Роко, но прецени, че е по-разумно да си мълчи. Завъртя нервно ключа и изрече зад полусваленото стъкло на прозореца.

— Ще се порадвам на компанията му. Когато започне да ми призлява, ще направя едно кръгче в околността и се прибирам.

— Никакви кръгчета! Не си играй с огъня, момче! И без това си достатъчно опарен…

Роко направи отегчена гримаса. Настъпи газта и субаруто изрева.

— И умната! — провикна се след него Герев. Бръмченето на мотора заглуши думите му.

Герев се отправи към здравната служба и срещна на стълбите потящия се под расото поп Недялко.

— Докторицата отпраши към горната махала. Детето на Казака цяла нощ се мятало в треска…

— Какво ли не преживя тоя човек! — въздъхна тежко Герев. Той огледа потното лице на попа, след това изрече оживено:

— Ще те водя вкъщи, отче. Да пием по едно вино.

Поп Недялко се вгледа в уморените очи на събеседника си.

— Зная, че имаш нужда от изповедник. Много неща се струпаха на главата ти напоследък…

— Не съм свикнал да се оплаквам.

Попът постави ръка върху рамото на събеседника си.

— Само не губи вярата си, синко! Бог е милостив. Ще ти дари спокойствието, за което жадуваш…

Гаврил кимна и закрачи по паважа.

— Искам да споделя нещо, но не зная откъде да започна…

— Започни направо. В изповедта не са необходими предисловия.

Герев пое дълбока глътка въздух. Бузите му се издуха. Милион пъти беше водил този разговор със себе си, но в момента признанието му се струваше непосилно бреме.

— Знаеш, че сключих сделка с иманярите. Да построим колибите. В замяна им обещах остатъка от жълтиците.

Свещеникът избърса потта от челото си.

— Парите са поквара. Добре, че се отърва от тях. И ги хвърли в благородно дело.

— Раздадох им, каквото остана. Дафни не пожела нито грам от златото.

Поп Недялко се загледа в неравните камъни по паважа.

— Остави жълтиците, ами кажи какво ще правиш с Дарко!

— Каквото съм правил винаги. Ще се погрижа да възвърне душевния си мир.

Свещеникът спря насред улицата и вдигна глава.

— Знаеш, че съм единственият човек на тази земя, който знае тайната ти. Можеш да си сигурен, че ще я отнеса в гроба…

Гаврил зарея поглед над кичестите клони на крушовата градина, която се простираше до самата ограда на черквата. Свещеникът пое отново по стръмната улица.

— Тогава… преди двадесет години… станах случаен свидетел на разговор, който през целия си живот се опитвах да забравя. Помниш ли? Бях дошъл да говорим за кръщенето на Божидар. — Отецът замълча. — Няма ден, в който да не се стремя да залича от съзнанието си онова, което неволно чух. Страх ме е, че може някой ден да превъртя. И да тръгна да разгласявам нагоре-надолу тайните на хората…

Поп Недялко разкопча най-горното копче на расото.

— Всяка нощ се моля Бог да ми даде сили да запазя тайната ти — изрече глухо той.

Гаврил се изкашля. Свещеникът сложи отново ръка върху рамото му.

— Трябва да знаеш и друго. Нямаш вина за решението на Дафни. Помня каква кокона беше като момиче. Идваше през лятото с майка си. Младежите, които пристигаха от града, се надпреварваха да се хвърлят в краката й. Но тя ги отминаваше високомерно. Дори не ги поглеждаше. Цялото й същество беше устремено на другаде…

— Дафни винаги бе мечтала за нещо различно. Годините бяха такива, че никой нямаше да й разреши да се омъжи за онзи италианец. Баща й беше генерал. Майка й държеше името си в списъка с най-видните представителки на хайлайфа.

— Не бяха виновни годините. Нито родителите й.

Гаврил облегна гръб върху каменната ограда. Клоните на крушата докоснаха рамото му.

— От самото начало разбрах, че нещо я измъчва. Повярвай ми, отче, когато призна, че е бременна, единствената мисъл, която мина през главата ми, беше решението да стана баща на детето й.

— Благородството ти е достойно за възхвала, синко. Бог ще те възнагради за търпението и великодушието. И за доброто ти сърце.

— Направих го без корист. Съзрях в случилото се шанс да създадем семейство.

Поп Недялко поклати глава.

— Ако твоята Дафни не я вееха толкова ветрове, щяхте да сте семейство за чудо и приказ.

Гаврил размаха ръка.

— Не ме разбирай погрешно, отче. Не я виня за нищо. Дафни никога не е крила, че копнее да бъде свободна. Да пътува, да среща интересни хора, да плава в далечни морета. Да се разхожда в кралски градини, да прекарва дните си в палат. Тук се чувстваше закотвена в една действителност, от която винаги е искала да избяга.

Свещеникът измъкна огромна бяла кърпа и избърса потта от врата си.

— Човешките стремежи са най-пагубното нещо. Запомни това от мен!

Гаврил не чу забележката. Мислите му препускаха в друга посока.

— Обвинява ме, че съм й отнел Дарко. — Почувства, че се задъхва. — Не можех да оставя детето в ръцете на човек, който дори не подозира за съществуването му. Не можех да хвърля момчето във водовъртежа от неизвестности. Самата Дафни не беше убедена, че любимият й ще приеме едно отроче, което се бе появило на бял свят без съгласието му.

Свещеникът вдигна ръка.

— Не е необходимо постоянно да изравяш доказателства в своя защита. Не си извършил грях. Напротив. Постъпката ти е достойна за възхищение.

Гаврил тръсна глава.

— Не ми е притрябвало възхищението й. Нито благодарността й. Единственото, което искам, е да не изопачава случилото се. Да не гледа миналото през призмата на криво огледало. И да не ме залива с несправедливи обвинения.

Поп Недялко се скри в сянката на дървото.

— Затова ли дойде твоята Дафни? За да те засипва с упреци?

— Дойде да прибере Роко. Казах й по телефона каква я свърши момчето. Видях с очите си как премаза на завоя Цанко Кибика. Връщах се от лозето. Бях точно там, на баира. — Гаврил протегна ръка и посочи назъбения каменист склон. — Оттам всичко се вижда като под лупа.

Попът зацъка с език.

— И след това онзи малък нехранимайко си плю на петите, а? — Той размаха ръка, за да прогони рояк пчели, които зажужаха около главата му. — Ако ония двамата негодници не бяха разтръбили, че непознатият търсел кмета, Делийски изобщо нямаше да знае как изглежда Роко Рочели.

Гаврил откъсна дълго жилаво листо от клона над главата си.

— Деня преди инцидента Дафни се обади да каже, че Роко пристига. Беше решила да извадим жълтиците.

Герев завъртя между зъбите си дръжката на листото.

— След това се случи нещастието с Цанко. Пламнаха и колибите…

— С други думи, малкият докара в селото куп беди…

Гаврил прехапа устни.

— Истината е, че пристигането му не остана незабелязано. Духовете се пораздвижиха. Делникът загуби плавния си ритъм. — Герев изплю листото.

— Когато видях какво стана на завоя, се хукнах да спася Цанко. Молех се само да не се е случило непоправимото. Намерих Кибика проснат върху плочите сред локва кръв. Добре, че беше обедно време и наоколо нямаше жива душа. Метнах го в колата и го откарах при Найла. После уговорихме операцията в болницата. Всичко стана набързо. Лекарите го шиха цяла нощ. На Роко не казах нито дума. До онзи ден, когато го накарах да се изповяда. И да се разкае от дъното на душата си.

— Няма вид на човек, който се е разкаял, но както и да е. Важното е, че Куцото оживя. И че благодарение на теб ще има покрив над главата си. Несретникът живееше под открито небе. Къщата на баба му се е срутила до основи.

— Не се тревожи за Цанко. Оттук нататък нищо няма да му липсва. Отделих няколко жълтици. От ония, на бея. Кибика ще живее като цар. Докато е в селото, Роко ще му служи като роб. После ще видим…

Свещеникът се засмя.

— Помислил си за всичко.

— Не съвсем, отче…

Попът примига неразбиращо.

— Какво друго терзае душата ти, синко?

Гаврил пое дълбока глътка въздух. Не беше лесно да изрече онова, което го измъчваше. Нито беше наясно дали изобщо трябва да отваря дума по въпроса.

— Знаеш, че Яначко Кречеталото прекара няколко дни в лазарета на Найла…

Попът присви очи.

— Дочух нещо такова.

— Първата вечер…, когато го отведохме в квартирата й, се беше почерпил порядъчно.

— Едва ли му е за първи път.

— Напоследък Делийски непрекъснато се навърта около квартирата на Найла. Уплашихме се, че е надушил нещо. Затова с Найла решихме да го пратим в трета глуха. През една тъмна нощ разменихме Цанко Кибика с мъртвопияния Яначко. Така че, ако господин началникът реши да провери подозренията си, да намери в болничната стая Кречеталото. И да реши, че само си губи времето, като души наоколо.

Попът повдигна рамене.

— Началството разкри ли измамата?

Гаврил размаха нетърпеливо ръка.

— Герасим още не може да се съвземе след удара, който стовари върху главата му бай Делчо. — Той замълча. След това погледна свещеника в очите.

— Делийски не е проблемът…

— Кой тогава?

Гаврил се огледа неспокойно. След това се приведе към ухото на попа.

— Онази нощ…, когато отведохме Кречеталото в жилището на Найла, Яначко започнал да се мята и да бълнува. Найла се видяла в чудо. Толкова се изплашила, че за малко да го откара в болницата.

Поп Недялко следеше разказа на събеседника си с отворена уста.

— Та същата онази нощ — продължи Гаврил, — полунасън-полунаяве Яначко повтарял като луд, че Копача го изпратил да драсне клечката в колибата на кмета…

Гаврил млъкна и зачака думите да стигнат до съзнанието на събеседника му. Поп Недялко обаче прие новината без изблик на изненада.

— Не знам доколко човек трябва да вярва на пиянски брътвежи… — повдигна рамене той.

Герев преглътна. Така и така беше започнал, трябваше да доведе историята докрай.

— Доколкото Найла успяла да схване, кметът от години изнудвал Копача. Първият човек в селото настоявал иманярите да поделят жълтиците с него, след като ги изровят. Поискал, разбира се, лъвския пай. В противен случай се заканил, че ще натика Копача отново в затвора.

— Какво е търсил Копача в затвора?

— Явно има стари грехове. Кметът е изровил някои от тях и с това го е държал в ръцете си.

Поп Недялко се прекръсти.

— Накъде е тръгнал този свят? Потънал в мерзост и злини.

Гаврил облиза нервно пресъхналите си от жегата устни.

— Знам, че трябваше веднага да изтичам при Герасим и да му разкажа всичко. Пък той да му търси края. Не го направих, защото Яначко ми беше необходим. Присъствието му щеше да ми помогне да прикрия инцидента с Цанко. Не исках Роко отново да попада в лапите на ченгетата. Този път щяха да назначат обществен обвинител. И да го разпънат на позорния стълб, преди да е обелил и дума.

Свещеникът поклати глава.

— Не знам какво да ти кажа, синко. Наистина не знам. Цял живот служа на божиите закони. Човешките са ми напълно чужди…

Гаврил издърпа клона над главата си.

— Бях намислил перфектното наказание за Роко. Да служи на Кибика, докато му дойде умът в главата. Да слуша от сутрин до вечер несвързаните му приказки. Да изпълнява желанията му. Да търпи своеволията му.

Поп Недялко се загледа в обувките си.

— Лейтенантът е зло куче. Надуши ли нещо, няма да пусне малкия да си тръгне. Освен това, намрази до смърт жените. Особено след като си тръгна неговата. Така че ще направи всичко възможно, за да види Дафни да се влачи в калта.

Гаврил размаха напористо ръце.

— Последното нещо, което искам, е Дафни да страда…

— В такъв случай, постарай се чужденчето да си изкупи греха и го остави да си върви. Ако не ти се гази повече в тинята, забрави и за пиянските брътвежи на Кречеталото. Наказанието не идва от хората, синко. Идва от небето.

Гаврил въздъхна тежко.

— Не съм наясно дали селяните трябва да узнаят, че човекът, в чиито ръце са поверили съдбата си, е бил алчен властник и безскрупулен изнудвач. Нито дали утре Копача няма да изпрати отново някой екзекутор, за да разчисти сметките му.

Поп Недялко разтърка уморените си очи.

— Ще намина да изпием виното някой друг път…

Той набута кърпата под дрехата на врата.

— Постъпи така, както те просветли небето, синко — изрече свещеникът, поемайки надолу по тясната калдъръмена улица.

Гаврил остана загледан в прегърбената старческа фигура, която се отдалечи в потрепващата обедна мараня.

90

Влакът тръгваше след по-малко от четвърт час. Гаврил седеше на тясната дървена пейка и не откъсваше поглед от нажежените релси на коловоза.

— След два часа си в столицата. Полетът ти е в пет.

Събеседникът му кимна.

— Ще вземеш такси от гарата. Ето ти дребни. — Той бръкна в джоба на ризата и подаде банкнота на зяпащия празния перон Роко.

— Да не забравя да ти дам и това… — Герев измъкна измачкан, сгънат на четири лист.

— Какво е това?

— Заповедта ти за освобождаване.

Роко разгърна листа и се зачете в написаното.

— По тия места новините пътуват дълго. Тук пише, че съм свободен отпреди няколко дни…

— Остави какво пише тук! — Герев издърпа листа от пръстите на момчето и го сгъна нервно. — Ето ти мобифона, валутата и ключовете.

Роко набута всичко в джобовете на панталона.

— Надявам се някога да ти се отвори отново път насам. Намини да видиш как я караме… — Гаврил сплете пръсти и облегна лакти върху коленете си.

— Мисля, че веднъж ми стига. Май е по-добре да не рискувам. Току-виж някой луд пак ми изскочил на пътя.

Герев се усмихна.

— Мислил ли си какво ще правиш оттук нататък?

Момчето въздъхна.

— Баща ми ме натиска да завърша оня скапан университет. Представя си, че трябва да стана велик юрист.

— А ти какво си представяш?

Роко повдигна рамене.

— Нищо определено…

Гаврил дочу в далечината свирката на влака и трепна.

— Време е да се сбогуваме — изправи се той.

Роко стана с неохота.

— Виж какво, съжалявам, че стана така с Дарко. — Младежът погледна Герев в очите.

— Не го мисли! — потупа го Гаврил по рамото. След това подаде едрата си длан. — Обстоятелствата на срещата ни бяха малко необичайни, но все пак се радвам, че дойде.

Роко стисна напуканата длан.

— Да знаеш, че си по-готин отколкото те смятат в това смотано село — изрече безизразно момчето.

Герев се засмя.

— Тичай, да не изпуснеш влака!

Роко забърза и се улови за дръжката на стълбичката.

— Чакай! — Гаврил се спусна след него. Измъкна от чантичката на кръста паспорта и го размаха над главата си. — За малко да забравим най-важното.

Роко протегна ръка.

— Вътре са билетите — обясни задъхано Герев, разлиствайки първата страница. — Гледай да не изпадне нещо! — Погледът му се плъзна върху снимката. След това отскочи върху написаното под нея. Гаврил примига и се вторачи в цифрите.

Пръстите на Роко докоснаха документа, но Герев отдръпна ръката си. Момчето залитна. Гаврил отстъпи крачка назад. Видя зелената светлина. Чу свирката на началника на гарата.

— Убеден съм, че не искаш да се мотая още един ден в краката ти… — Роко скочи върху перона. Човекът с палката му направи знак да побърза.

Гаврил вдигна поглед, но не забеляза момчето. Не схвана шегата. Не чу дори засилващия се тътен на колелата.

Роко изтръгна паспорта от пръстите му, затича се и скочи в движение. Задържа се върху най-долното стъпало и размаха ръка:

— Ще се обадя като пристигна.

Гаврил остана неподвижен върху безлюдния перон. Видя как влакът набра скорост. След миг последният вагон се изгуби от погледа му.

Усети как топлинната вълна удари лицето му.

— Голяма жега! — изпъшка началникът и се скри в чакалнята. Герев остана сам.

Чувстваше се като човек, повален от гръм. Нямаше представа дали някога изобщо ще е в състояние да движи ръцете и краката си. Да разсъждава трезво. Да говори смислено.

Герев осъзна, че всяка частица от тялото му е парализирана. Сетивата му не приемаха сигнали от външния свят. Емоциите му бяха задушени.

Вдигна очи към небето. Някаква незнайна сила сковаваше цялото му същество и не му разрешаваше да помръдне.

Той раздвижи устни:

— Благодаря ти, Господи, че ме спря. Иначе вече щях да съм я удушил…

91

Първото нещо, което забеляза, беше кошницата с домашно приготвена храна върху площадката на горния етаж. Беше оставил продуктите предния ден и по всичко личеше, че домакинята не се е докоснала до тях.

Гаврил погали кучето, което заскимтя в краката му и огледа неспокойно двора. Нищо не се беше променило от последното му посещение в къщата.

Той заизкачва бавно стъпалата. Главата му бучеше. Сърцето блъскаше гърдите му. Краката му тежаха. Нямаше спомен как взе разстоянието до селото. По всичко личеше, че си бе възвърнал поне способността да се движи.

Гаврил застана на площадката и се ослуша. Дълбоко в себе си се надяваше да си е тръгнала. Не искаше да вижда лицето й. Нито да слуша признанията й. Каквото и да му кажеше, щеше да е лъжа.

Той пое дълбока глътка въздух. Бутна вратата и пристъпи в преддверието.

Лъхна го миризма на вкиснало. Огледа се и забеляза върху масата пакета с продукти, който беше донесъл преди няколко дни.

Гаврил се взря в разтворените крила на балконската врата. Беше се изнесла на бегом. Като крадец, който се страхува да не го хванат на местопрестъплението. Не беше дочакала дори утрото.

Той надникна в съседното помещение. Завесите бяха спуснати, капаците на прозорците плътно затворени. Не е искала да остане на това място нито минута повече.

Герев се върна в салона и набута запушалката в гърлото на бутилката с недопито вино. Не се беше докоснала нито до храната, нито до виното.

Той приседна на ръба на твърдия диван. Съжаляваше единствено, че изпусна възможността да я попита как се чувства човек, който е изживял последните двадесет години от живота си в измама. Беше наясно, че и да получи отговор, в него няма да има капчица здрав смисъл.

Гаврил затвори очи и отпусна глава назад. В миг до слуха му долетя тихо равномерно поскърцване. Той проточи врат, за да разбере откъде идва звукът. Изправи се бавно и пристъпи безшумно. Доближи до балконската врата и надникна навън.

В първия миг помисли, че има халюцинация. Че след откритието на перона никога вече няма да знае кое е истина и кое илюзия. Той се взря в сцената, която се разкри пред очите му.

Кучето бе изплезило език и побутваше с лапа изкривената дъга на люлеещия се стол. Старото дърво се разклащаше и издаваше тих поскърцващ звук.

Гаврил преглътна с усилие. Изпита неистово желание да разтърка очи, за да се убеди, че не сънува. Върху стола седеше Дафни. Босите й стъпала докосваха разронената мозайка. Ръцете й висяха от двете страни на облегалките. Шапката с изкуствени цветя се поклащаше върху главата й.

Кучето лизна дланта й и натисна отново дървото с лапата си. Герев направи още една крачка. Застана зад гърба й, но не усети предишната ярост. Сви пръстите в юмрук, но не изпита желание да стисне гърлото й.

— Искам да знам само какво изпитва човек, когато си играе със съдбите на останалите… — Гласът му беше глух, но отчетлив.

— Защо си представяш, че можеш да се разпореждаш с живота на другите? — Гаврил прехапа устни и закрачи нервно из сумрачния салон. Не биваше да разрешава гневът да го напада. В главата му да избуяват убийствени мисли.

— Знаеш ли какво открих преди малко, Дафни? — Той опипа наболата брада. — Убеден съм, че знаеш. И все пак не е лошо да го чуеш и от мен.

Гаврил измъкна настървено тапата от бутилката и отпи от виното.

— Ти си най-голямата измамница на тази земя… — Той избърса устни с ръкава. — Какво си представяше? Че гнусните ти тайни вечно ще стоят на тъмно? Че никой никога няма да узнае?

Той се изсмя неприятно.

— Не си толкова глупава. Нито толкова наивна…

Кучето спря да люлее стола и Гаврил се заслуша в настъпилата тишина. Безразличието й го влудяваше. Молеше се само да овладее емоциите си и да не извърши нещо непоправимо.

— Прекрасно помня деня, в който си тръгна… Прогорял е съзнанието ми като зловещо клеймо. — Той посегна отново към бутилката. — Три дни преди Коледа… Най-тъжната дата в нашия живот.

Поклати глава и отпи разточителна глътка.

— Знаеш ли кога е роден твоят Роко, Дафни? Знаеш, разбира се…

Герев се изсмя.

— Красавецът Роко! Гордостта на фамилията Рочели! Безценният диамант в короната на Лоренцо Фортуна!

Той доближи и се приведе над главата й.

— Нали така наричат съпруга ти в онези снобски среди? Щастие, успех, богатство, всичко събрано в едно. В личността на Лоренцо Рочели. Поредният изигран в списъка на измамницата Дафни…

Гаврил размаха бутилката.

— Каква ирония! Цял живот да играеш с подменени карти. Да парадираш с нещо, което не е твое…

Той тропна шумно шишето върху масата. Кучето изскимтя и подви опашка. Герев се загледа в проядената от молците покривка.

— Мога да си представя какво е родило нестройното ти съзнание. Искала си да подариш на италианеца нещо, открадвайки го от друг. Дори си била убедена, че постъпваш справедливо. Остави ми неговия син. Защо пък да не му дариш моя?

Герев стисна глава между треперещите си длани.

— Не зная какво да правя с теб, Дафни. Наистина не зная.

Той се загледа в поклащащите се копринени рози върху покритата с тюл шапка. Спусна се напред, приведе едрото си тяло и разтърси раменете й.

— Разбираш ли какво си направила? Объркала си живота на толкова хора!

Дафни не помръдна. Гаврил отдръпна ръцете си. Приведе се над лицето й се вгледа в очите й.

Красивите й светли очи с точици от старо злато, го гледаха неподвижно. Главата й беше килната настрани. Гърдите й бяха хлътнали и бездиханни.

Гаврил настъпи кучето, което се бе сгушило в краката й. Изрита го грубо и песът изскимтя. Повдигна ръката й, но дланта падна безжизнена върху дървената облегалка на стола.

Усети, че се задушава. Започна да разтрива трескаво ръцете й. Да повдига клепачите над очите й. Да притиска отчаяно главата й.

Трябваше да я накара да се събуди. Да се раздвижи. Да проговори. Не му бяха притрябвали обясненията й. Не искаше да чуе и дума. Искаше само да е жива. Там, на другия край на света, в двореца на езерото Гарда, с италианеца и неговия Роко.

Гаврил стисна малката й студена длан. В този миг напипа между пръстите й измачкан къс хартия. Изтръгна трескаво листа и се вторачи в написаното.

Изреченията се размазаха пред погледа му. Буквите изглеждаха неравни, криви и неразбрани.

Гаврил разтърка очи. Не можеше да схване смисъла. Не разбираше защо й бе хрумнало да му оставя бележка, след като след малко щеше да му каже всичко.

Хартията подскачаше в ръката му. Пръстите му трепереха. Той доближи листа до очите си и засрича:

— Ло-рен-цо не знае. Док-то-рът го у-бе-ди, че де-те-то е ро-де-но…

Сълзите напираха в очите му. Гаврил стисна листа и се вторачи в думите. След малко смисълът започна да достига до съзнанието му.

„Лоренцо не знае.

Докторът го убеди, че детето е родено преждевременно.

Единственото ми желание беше всички да сте щастливи.“

Смачка хартията и я захвърли на пода.

— Всички бяхме щастливи, Дафни. — Той стисна отново студените й длани. — Дари ми най-прекрасния син. Липсваше ни единствено ти. Но и без теб успяхме да открием малките радости в живота.

Изричаше думите задъхано, без да си поема дъх. Не биваше да й разрешава да страда. Не биваше да допуска терзанията да разяждат душата й.

Беше убеден, че го чува. Но иска да го накаже за непреклонността му. След малко щеше да се усмихне и да признае, че му е простила.

Гаврил се загледа в лицето й. Стори му се, че върху устните й затрептя усмивка.

Той стисна юмруци. Ноктите се забиха в дланта му. От гърлото му изригна нечовешки стон. Отпусна глава в скута й. Риданията му оглушиха смълчалата се къща. Ехото разнесе вика му над притихналата планина.

Епилог

Поп Недялко се беше излегнал на припек под лозницата, когато слабите му старчески очи различиха два мътни силуета. Свещеникът се надигна и навлече расото. Когато фигурите приближиха, отецът се спусна да посрещне гостите.

— Какво те води насам, синко? — Попът огледа среден на ръст млад мъж, който стискаше ръката на слабичко русоляво момченце.

— Дойдохме да запалим свещ — обясни сухо непознатият. Беше здравеняк на не повече от тридесет и пет. Късоподстриган, с яки мускули на ръцете и огромни светли очи, които гледаха някак меланхолично.

— Добре сте направили, синко! — Поп Недялко поведе новодошлите към вътрешността на черквата.

— Ти как се казваш, момче? — обърна се той към малчугана, пристъпвайки внимателно върху стръмните каменни стъпала.

— Казва се Габриел — отвърна бащата, поставяйки едрата си длан върху главата на детето.

— Ходиш ли на училище?

— Тази година завърши първи клас.

— И как се справяш с уроците? — Свещеникът изгледа под вежди момчето, което се скри зад дрехата на баща си.

— Ти да не си онемял? — попита развеселено той. — Или някой тук, в селото, ти е взел страха?

Отецът се усмихна.

— Няма защо да се плашиш. Ние хора не ядем.

— Габриел не разбира български — обясни смутено бащата. Поп Недялко опули недовиждащите си очи от изненада.

— Такъв юнак, пък да не знае български! — зачуди се той. — Майка му и тя ли не говори езика?

— Тя говори. Но детето по цял ден е с чужди хора. Изкара две години в забавачката. След това в училище. Жената, която го отгледа, също е чужденка.

Поп Недялко въздъхна.

— Не ги разбирам тия модерни времена. Детето да не знае езика на родителите си! — Той запали кандилото и посочи към кутията със свещите.

— Роднини ли имаш тук? — попита свещеникът, намествайки везаната покривка под двата сребърни свещника.

Непознатият запали свещта и кимна.

— Ще отскочим до гробището — изрече той, отправяйки се към изхода. По всичко личеше, че не смята да се застоява дълго в храма.

— Чакай! Ще дойда с вас. Тъкмо да пораздвижа старите си кокали. — Поп Недялко заключи вратата на черквата и наведе превития си гръб, за да промуши тялото си през ниската дървена порта.

— След десетина минути сме там. — Той огледа от глава до пети непознатия. След това присви недовиждащите си очи.

— Тебе някъде съм те виждал. Май си идвал и друг път…

— Отдавна не съм идвал…

— Така е. Бягате от тая земя като прокудени. Забравяте откъде сте излезли. Децата ви идват тук като чужденци. Не знаят дори да говорят езика. Срамота е да не могат да разменят две думи със старците.

Свещеникът замълча. След това попита със сподавен гняв:

— Близките ти тук ли са погребани?

Непознатият кимна.

— От колко време не си стъпвал по тия места?

Младият мъж се замисли. След това отвърна безизразно:

— Около петнайсетина години…

Попът спря стъписан насред калдъръма.

— Петнайсет години! Много време е това, синко!

Непознатият не отговори. Стисна ръката на момчето и закрачи по нажежения камък.

— Много народ си отиде. Млади, стари, всеки по реда си. Някои по-рано, други се мъчиха дълго на тая земя. — Свещеникът спря и избърса потта от челото си.

— Къде ти е къщата? — попита той, прибирайки кърпата в джоба на расото.

— Няма да оставаме тук. Следобед се връщаме в града — отвърна някак припряно пришълецът.

— Бягате от тая земя като пропъдени. Нищо не ви интересува. Нито какво ще стане с имотите. Нито, че къщите пустеят. Нито, че нивите буренясват и градините линеят.

Попът закрачи отново напред.

— Защо не си стъпвал толкова дълго в селото? — попита малко троснато той.

— Така се случи… — отвърна неопределено младият мъж.

Попът поклати неодобрително глава.

— Родителите ти, и те ли са забегнали в града?

Непознатият облиза устни.

— Баща ми живя тук…

Поп Недялко спря и присви малките си безцветни очи.

— Я чакай! Ти да не си…? Дарко, ти ли си, бе, чедо? Защо не казваш? Не мога да те позная! Я виж какъв си станал! Един такъв важен, напет…

Дарко се засмя.

— Ти пък, отче, си си все същият.

Свещеникът размаха ръка.

— Мойта песен отдавна е изпята. Господ от милост ме държи на тая земя. Да гледам накъде върви светът и да не вярвам на очите си. Я виж ти, я виж ти! — зацъка с език свещеникът. — Блудният син се завърнал!

Дарко придърпа смутено детето към себе си.

— Закъсня, синко. Трябваше да дойдеш по-рано. Вече никого не можеш да намериш тук.

Двамата закрачиха безмълвно един до друг.

— Ходи ли до къщата? — попита след кратко мълчание свещеникът.

— Не съм.

— Какво чакаш? Да се срути съвсем ли? Баща ти ти остави всичко. Къща като палат, ниви, лозя, градини. Кой ще се грижи за толкова имот?

Дарко не отговори.

— Ще ти кажа и друго. — Свещеникът спря и измъкна кърпата от джоба. — Минаха толкова години, а още не мога да проумея как умен мъж като теб се хвана на оная въдица. Бива ли такова нещо! Да вярваш на разните там врели-некипели на някакъв чужденец!

Дарко също спря и се загледа в голия склон на планината отсреща.

— Ако не беше извършил оная глупост, да си тръгнеш, без да кажеш на никого нито дума, можеха да се избегнат много нещастия…

Попът се загледа в сухата пръст.

— Не ме разбирай погрешно! Не искам да те съдя. Но след като ти замина, баща ти се поболя. Беше силен човек, знаеш, мъж-канара, но бягството ти го сломи. Случи се и онова нещастие с майка ти…

Свещеникът пое дълбока глътка въздух.

— Лекарите твърдят, че починала в деня, в който ти дойде за последен път в селото. Никой не разбра защо пристигна Дафни. Дали искаше да прибере Роко? Или да навакса изгубеното време с тебе?

Старецът прокара кърпата по челото си.

— Мен ако питаш, дойде, за да остане при Гаврил. Обичаше я този човек като обезумял. А и ти си тръгна и изпусна възможността да я опознаеш…

Дарко подсмръкна.

— Срещнах я на площада. Говорихме…

Свещеникът трепна.

— Не ти ли каза защо е дошла?

Дарко поклати глава.

— Баща ти я намери три дни след това. Стояла на същото място, където я оставил в деня на заминаването ти. Поклащала се бавно в люлеещия се стол и се усмихвала едва забележимо. Поне така твърдеше Гаврил. Лекарите го увериха, че ако е потърсила помощ веднага, след като е получила удара, можело и да я спасят.

Дарко облиза пресъхналите си устни. Свещеникът продължи глухо:

— Гаврил се съсипа от терзания. Непрекъснато повтаряше, че е трябвало да отиде по-рано в къщата. Вярваше, че ако я беше навестил ден-два преди това, щеше да я намери жива.

Дарко захапа долната си устна.

— Ти с какво се занимаваш? — попита поп Недялко, навивайки ръкавите на расото.

— Лекар съм.

— Баща ти много се гордееше с тебе. Страдаше, че не идваш, но не го показваше. След като майка ти, лека й пръст, почина, Гаврил стана друг човек. И преди не беше кой знае колко общителен, но след това съвсем се затвори в себе си. В деня преди погребението на Дафни пристигна и онзи италианец, съпругът й. Искаше да я отведе. Щял да я погребе във фамилната гробница там, на брега на някакво езеро. В някакъв семеен параклис. Гаврил не искаше и да чуе. Хванаха се за гушите. Добре че нехранимайкото Роко вразуми баща си и онзи подви опашка и си замина.

Свещеникът млъкна.

— Какво лекуваш? — попита той, за да се отърси от сенките от миналото.

— Ревматолог съм.

— Това пък какво е?

— Щом не ти се налага, по-добре да не знаеш.

Поп Недялко заби поглед в прашния път.

— Тук си прав. — Той разтърка очи и се вгледа с укор в лицето на младия Герев.

— Работите ангария навън. За България кой ще работи? — Свещеникът придърпа широката дреха към тялото си.

— Булката ти, и тя ли е докторица?

— Би могло да се каже… Само че не лекува хора, а дава нов живот на стари къщи. Реставратор е.

— Тъкмо такъв човек ни трябва! — В погледа на стареца проблесна оживление. — Да вземеш да я доведеш! Да постегне къщата на баща ти. Старата вила на майка ти… и тя плаче за ремонт.

— Може и това да стане някога…

Свещеникът сложи кокалестата си длан върху рамото на Дарко.

— Не го отлагай дълго! Че виж какво става. Докато се обърнеш, и животът минал. Ето! — посочи той. — Почти стигнахме.

Поп Недялко ускори крачка.

— Знаеш ли, че онзи фукльо Роко идва тук? Баща ти беше още жив…

Дарко не отговори.

— Взе някои снимки. Твои, на майка ти, на хора от селото. Разправят, че направил изложба с фотографиите на Гаврил. Някъде там, в Италия. Вдигнал се голям шум. Дори вестниците писали.

Свещеникът се засмя.

— Даже физиономията на Цанко Кибика висяла по стените на галерията. „Облакогонецът“. Така наричали баща ти чужденците. Човек, който владее стихиите. И в същото време мечтател. Гледали пейзажите и не можели да се начудят. Питали се наистина ли съществува това кътче от рая. Разните там учени глави писали, че животът на баща ти минал сред сурови, първични, груби хора, но у всеки от тях е търсел ангелското…

Дарко се загледа в надвисналата над входа на гробището плачеща върба. След това изрече глухо:

— В деня, когато изгоряха колибите, се бях наканил да ходя в града. Бях измъкнал тайно от албумите някои снимки. — Той почеса гладко избръснатата си буза. — Селяните го смятаха за несговорчив човек, но Гаврил умееше да наднича в душите на хората. Притежаваше рядък талант — дори в уродливите черти да открива невинност и чистота.

Младият мъж зарови с обувката в прахоляка.

— Бях се уговорил с две столични агенции. Да публикуват някои от фотографиите. — Той въздъхна. — После колелото се завъртя. Избухна пожарът. Пристигна Роко. Иманярите се заеха със строежа…

Поп Недялко поклати глава.

— Мен ако питаш, добре са го казали ония италианци. Гаврил беше тиха вода, но заставяше всеки от нас да покаже и доброто, и не толкова благородното си лице. Жалко само, че не успя да се порадва на успеха. Откакто ти си тръгна, ходеше като сянка. Смъртта на Дафни го сломи напълно.

Отецът блъсна тежката желязна врата. Огледа смълчаните гробове и тръгна по алеята.

— Баща ти всеки ден идваше тук. Сядаше на пейката и й говореше. Приживе не успяха да се разберат. Дано поне там, горе, са намерили покой.

Дарко повдигна малчугана, да му помогне да прекрачи железния праг. След това спря в началото на пътеката.

— Не можах да му простя, че не е успял да я задържи. Когато я срещнах там, на площада, бях убеден, че Гаврил е извършил нещо чудовищно… Защо иначе ще остави детето си и ще избяга толкова далече?

Поп Недялко вдигна ръка.

— Не се самозалъгвай, синко! Дафни нямаше да е щастлива тук. Знам я от дете. Вечно беше устремена нанякъде. Ако баща ти я беше спрял, никой от вас нямаше да опита от сладостта на живота.

Дарко поклати глава.

— Не знам, отче. Никога не ми е говорил какво изпитва към нея. В продължение на години не знаех дали изобщо е жива. На моменти мечтаех да е умряла. Така нямаше да се измъчвам от терзания, че вината е някъде в мен. Че животът й с нас е бил непоносим.

— Това са грешни мисли, синко. Всеки сам избира пътя. И сам си влачи кръста.

Поп Недялко доближи до обрасъл с трева гроб, над който се подаваше ниска гранитна плоча.

— Тук почива Цанко Кибика. Не беше с всичкия си, горкичкият, но беше чиста душа. Няма да повярваш, но онзи, младият Рочели плати погребението. Разправят, че станал адвокат. Въртял делата на важните клечки. — Свещеникът се наведе, изскубна няколко бурена и ги захвърли върху пътеката.

— А ето там, в дъното, е гробът на Копача. След като баща ти му брои жълтиците, се запиля нанякъде. Върнаха го една нощ, затворен в ковчег. Злите езици говорят, че се забъркал в тъмни дела. Една вечер, като се прибирал, го издебнали и му забили нож в гърба.

Свещеникът прекрачи лехата с цветя и протегна ръка.

— По-надолу пък е заровен Яначко Кречеталото. Удави се във вира над Гюверджийската чешма. Дали го бутна някой, дали се хвърли във водата пиян, никой не разбра…

Дарко присви очи.

— Найла още ли е в селото? — попита колебливо той. Старецът се изправи и се вторачи в лицето му.

— Найла остана до Гаврил до последния му час. След като баща ти си отиде, докторицата постоя около година и си замина. Чух, че се омъжила за някакъв военен. Тридесет години по-стар от нея.

Дарко се загледа в снимката върху плочата на Цанко.

— Делийски как я кара? Още ли гони сенки в тъмното?

— Не питай! Ляга и става с бутилката. Пенсионира се и по цял ден се чуди какво да прави. Не го свърта на едно място. Гълъбина, психоложката, знаеш я, наминава от време на време да му занесе храна и да сложи в ред къщата. Съседите разправят, че я гонел с викове. Тя обаче е упорита. Науми ли си нещо, не се отказва лесно.

Поп Недялко стигна до края на алеята.

— Ето тук са погребани родителите ти. — Той посочи дълъг гроб, ограден с бял мрамор. — Да заведеш детето да му покажеш къщата. Грехота е да не знае нищо за предците си. Да извадиш и старите албуми. Да види снимките.

Дарко се загледа в портретите върху плочата. Дафни беше красива. Точно както я помнеше от единствената им среща на площада.

Гаврил… изглеждаше различно. Остарял. С хлътнали бузи и увиснало, набраздено от бръчки лице. Изображението върху плочата нямаше нищо общо с човека, когото знаеше.

Поп Недялко излъска с ръкава стъклото върху снимките.

— Сигурно не си чул… Пък и откъде да чуеш? Толкова години не си стъпвал тук… Онзи италианец построи нов културен дом в центъра на селото. Може да си видял сградата на идване. Една такава бяла, лъскава, напета. Доведе архитекти чак от Италия. Висяха над главите на строителите, докато не сложиха и последната керемида върху покрива. — Свещеникът изтръска прахоляка от ръкава.

— Изгради го в памет на майка си и… на баща си.

Дарко трепна и се вгледа в поруменялото от слънцето лице на отеца.

— Значи, все пак е бил прав. Той е детето от снимките.

Поп Недялко размаха ръка.

— Италианчето няма нищо общо с детето от снимките. Избий си го веднъж завинаги от главата! Просто тогава ти наговори ония небивалици, за да те накара да извършиш нещо неразумно. А ти се хвана на приказките му като последен наивник. Постъпката ти нарани дълбоко баща ти. Мълчанието ти през всичките тези години го смаза.

Попът повдигна стъблото на малко оклюмало цвете.

— Както и да е. Всичко това са минали неща. Баща ти остави на теб всичко, което беше постигнал с толкова усилия и труд. До последно вярваше, че ще се върнеш. На Роко даде само снимките.

Дарко почувства, че съзнанието му се задръства от въпроси, на които никога няма да намери отговор.

— Италианчето идва тук почти всяко лято. Отсяда в къщата на майка си. Миналия път доведе и едно момиче. Високо, снажно, чернооко. Някъде вкъщи съм записал телефона на онзи Рочели. Ако искаш, мога да ти го дам.

— Не, благодаря — побърза да отблъсне предложението Дарко. Преди петнадесет години нахранимайкото Роко беше нахлул безцеремонно в живота му. От самото начало двамата изпитаха искрена неприязън един към друг. Тогава му беше трудно да проумее защо баща му влачи чужденеца в къщата им. Защо търпи своеволията му. Сега вече знаеше.

Дарко тръсна глава. Намрази натрапника от дъното на душата си, когато узна, че майка му е избрала да живее с него. С човек, който с нищо не го превъзхожда.

Дарко преглътна с усилие. Нямаше представа дали признанието, което се изплъзна от устата на поп Недялко, беше изречено съзнателно или неволно. Не знаеше дали изобщо трябва да вярва на твърденията на един старец с отслабнал ум и замъглени представи за миналото.

— Ние ще тръгваме — изрече малко припряно младият мъж.

— Чакай! Трябва да ти кажа и друго…

Свещеникът премлясна.

— Когато Роко пристигна за първи път в селото, баща ти нямаше представа, че… момчето е негов син. Научи го после, когато ти вече си беше тръгнал. Не знам как италианчето е узнало истината. Знам само, че старият Рочели и до ден-днешен е убеден, че синът му идва тук единствено за да уважи паметта на майка си.

Дарко облиза устни. Не можеше да е сигурен дали историята не е скалъпена в старческото съзнание на свещеника. Старите хора обичаха да си измислят разни неща и да карат останалите да вярват в тях.

Той усети потните пръсти на детето в здравата си длан.

— Да дойдете пак! — Свещеникът размаха ръка да ги изпроводи.

Дарко кимна. Не искаше да дава обещания, които не беше убеден, че ще изпълни. Всичко, което чу, му се струваше невероятно. И все пак вероятно в целия този хаос от случки и събития, от преливащи емоции и непримирими сблъсъци имаше немалка доза истина.

Свещеникът беше прав. Трябваше да прогони демоните от миналото. Да прочисти съзнанието си и да се вслуша в гласа на сърцето си. Тогава може би щеше да повярва.

Дарко закрачи по прашния път, стискайки здраво малката длан на сина си.

В края на краищата, на кого друг би могъл да вярва човек, ако не на един предан служител на Бога?

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.